A mű eredeti címe: The Final Gambit

First published in the U.S. in 2022 by Little, Brown and Company

Hachette Book Group

1290 Avenue of the Americas, New York, NY 10104

Little, Brown and Company is a division of Hachette Book Group, Inc.

The Little, Brown name and logo are trademarks

of Hachette Book Group, Inc.

Szöveg © Jennifer Lynn Barnes, 2022

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Fordítás © Bottka Sándor Mátyás, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

A történetben szereplő személyek és események

a képzelet művei.

Bármilyen hasonlatosság akár élő, akár holt személyhez

teljességgel a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-153-0 (papír)

ISBN 978-963-614-191-2 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Magyar borító: Müller Péter

E-book: Scriptor Kft.

Williamnek

1. fejezet

– Beszélnünk kell a tizennyolcadik születésnapjáról – visszhangoztak Alisa szavai a Hawthorne-ház öt könyvtára legnagyobbikának két emelet magasba nyúló könyvespolcokkal teljesen beépített falai között.

A bőrkötéses könyvek közül nem egy megfizethetetlen értékű kincsnek számított, de mindegyik élénken emlékeztetett a férfira, aki megépíttette ezt a termet.

Ezt a házat.

És ezt a dinasztiát.

Szinte éreztem, hogy Tobias Hawthorne szelleme figyel, miközben négykézláb mászva végigsimítottam a mahagóniparketta minden lécét, és igyekeztem kitapogatni az illesztések közötti rések között valamilyen eltérést.

Végül semmi különöset nem találtam, így felkászálódtam, és az ügyvédemre pillantottam.

– Kell? – kérdeztem vissza. – Már miért kellene?

– Jogi megfontolásokból. – A mindig kicsit félelmetes Alisa Ortega egyik szemöldökét felvonva nézett vissza rám. – Jóllehet, ön jogilag már nagykorúsíttatta magát, az öröklés feltételeit tekintve azonban…

– Semmi sem változik a tizennyolcadik szülinapomon – vágtam a szavába, de közben már a termet fürkésztem a következő megvizsgálandó célpont után kutatva. – Csak akkor kapom meg az örökséget, ha egy teljes évet lehúztam a Hawthorne-házban.

Éppen eléggé ismertem már az ügyvédemet ahhoz, hogy tudjam: igazából pont erről akar beszélni velem. A tizennyolcat október tizennyolcadikán töltöm be, de az egyéves határidő, ami után egy csapásra a bolygó leggazdagabb tinije lesz belőlem, csak november első hetében telik le. Addig pedig éppen elég más dolgom is volt.

Meg kellett nyernem egy fogadást, le kellett győznöm egy Hawthorne-t.

– Akárhogyan is… – Alisát megállítani kábé olyan könnyű volt, mint egy száguldó gyorsvonatot. – Tekintve, hogy közeleg a születésnapja, ideje lenne egyeztetnünk egy-két dolog sorsáról.

– Vagyis inkább negyvenhatmilliárd dolog sorsáról, nem? – vigyorogtam.

Alisa zabosan meredt rám, de én már csak a küldetésemre összpontosítottam. A Hawthorne-ház telis-tele volt titkos járatokkal. Jameson fogadott velem, hogy nem találom meg mindet. Most éppen az asztalként használt, vaskos fatörzset méregettem. A rönk egyik repedését kezdtem feszegetni a csizmám szárából előhúzott tőrrel.

Mert fegyvertelenül egy ideje már sehová nem mentem.

– Megérkezett a felvidító szolgálat! – Ezt Xander Hawthorne, a két lábon járó Rube Goldberg-gép kiáltotta, amint váratlanul berobbant a könyvtárba. – Figyu, Avery! Egy tízes skálán mennyire vágysz egy kis kikapcsolódásra, és mennyire ragaszkodsz a szemöldöködhöz?

Jameson a világ másik végén volt éppen, Grayson pedig még csak nem is telefonált, amióta beiratkozott a Harvardra. Xander, önjelölt LHB-m, azaz legjobb Hawthorne-barátom ezért szent kötelességének tekintette, hogy bátyjai távollétében gondoskodjon a szórakoztatásomról és a jókedvemről.

– Egy – feleltem neki. – És tíz.

Válaszként Xander meghajolt előttem.

– Ez esetben búcsút intek. – Azzal már ott sem volt.

Ezek szerint tíz percen belül valami tutira fel fog robbanni a házban. Visszafordultam Alisa felé, de közben alaposan megfigyeltem a termet: a végtelennek tűnő polcsorokat és a felfelé kígyózó, kovácsoltvas csigalépcsőket.

– Alisa, kérem, bökje ki végre, igazából mit akart mondani!

– Igen, Lee-Lee – úszott be a mély, mézesmázas hang a folyosóról. – Áruld el nekünk, mit szeretnél! – Nash szokásosan laza pózban megállt a bejáratnál. Arcát félig eltakarta a szemébe húzott cowboykalapja.

– Nash! – Alisa kihúzta magát, megfeszült rajta páncélként viselt nadrágkosztümje. – Ez nem rád tartozik.

A legidősebb Hawthorne testvér az ajtófélfának támaszkodott, és unottan keresztbe vetette jobb lábát a bal bokája felett.

– Majd megyek, ha a kölyök azt mondja. – Ha rólam volt szó, Nash már hónapok óta nem bízott meg Alisában.

– Minden oké – nyugtattam meg. – Egyedül hagyhatsz vele.

– Egyedül hagyhatnálak. – De egy tapodtat sem mozdult az ajtóból.

Nash megszokta, hogy neki kell terelgetnie az öccseit, az elmúlt egy évben pedig ezt a szokását rám is kiterjesztette. Ráadásul már hónapok óta „tuti nem járt” a nővéremmel.

– Nem vár rád valaki? – kérdeztem. – Azt hittem, ma randizni mentek.

Levette a cowboykalapját, higgadt tekintete megállt rajtam.

– Nyakamat rá – szólalt meg lassan, elnyújtott hangon, miközben megfordult, és komótosan elindult a folyosón –, hogy azt akarja, bízd vagyonkezelőre a pénzed.

Megvártam, amíg Nash hallótávolságon kívül kerül, mielőtt Alisának szegeztem a kérdést:

– Vagyonkezelő?

– Mindössze fel szeretném vázolni ön előtt az összes lehetőséget. – Alisa nagymenő ügyvéd volt, ennek megfelelő ügyességgel siklott ki az egyenes válasz elől. – Összeállítottam egy dossziét, amit átnézhet. Visszatérve a születésnapra, beszélnünk kell még a partiról.

– Nem lesz parti – vágtam rá. Semmi kedvem nem volt a szülinapomból szalagcímértékű, hashtagrobbantó eseményt csinálni.

– Van kedvenc együttese vagy énekese? Mert valami műsor is kell majd.

Éreztem, hogy önkéntelenül is összevonom a szemöldökömet.

– Alisa. Nem lesz parti.

– Van esetleg bárki, akit fel szeretne venni a vendéglistára?

„Bárki” alatt természetesen nem az ismerőseimre, hanem celebekre, milliárdosokra, társasági fontos emberekre vagy a királyi családok tagjaira gondolt.

– Nem, mert nem lesz vendéglista – közöltem. – Mivel nem lesz parti sem.

– Illene gondolnia a nyilvánosságban kialakult képre… – kezdett bele Alisa, de én már kikapcsoltam.

Pontosan tudtam, mit fog mondani, mert tizenegy hónapja hajtogatta ugyanezt. „Az emberek imádják a Hamupipőke-történeteket.”

Ez a Hamupipőke viszont egy fogadást akart megnyerni. Végignéztem a kovácsoltvas csigalépcsőkön. Három közülük az óramutató járásával ellentétes irányban kanyargott, a negyedik viszont… Odasiettem, és felmásztam rajta. Az emeleten végigsimítottam a lépcsővel szemben álló polc alján. Egy kilincs! Lenyomtam, mire az egész íves könyvszekrény fordult egyet hátrafelé, akár egy ajtó.

Ez a tizenkettedik. Önelégülten elvigyorodtam. Ezt kapd ki, Jameson Winchester Hawthorne!

– Nem lesz parti! – kiáltottam vissza a vállam felett Alisának, mielőtt eltűntem a fal mögött.

2. fejezet

Aznap este, miután bebújtam a hűvösen simogató, egyiptomi pamut ágyneműim közé, és Jameson hívását vártam, a kezem az éjjeliszekrényre tévedt, és megtalálta a kulcs formájú, apró bronzbrosst.

– Melyik kezemet kéred? – tartja elém a két öklét Jameson.

Megérintem a jobbat, mire megmutatja az üres tenyerét. Megpróbálom a balt, ugyanilyen eredménnyel. Megfogja és ökölbe hajlítja a kezemet. Amikor kiengedem, megtalálom benne a brosst.

– Gyorsabban megoldottad a kulcsos rejtvényt, mint bármelyikünk – emlékeztet Xander. – Épp ideje, hogy megkapd ezt.

– Bocs, kölyök – szólal meg Nash. – Eltelt hat hónap, most már teljesen közénk tartozol.

Grayson egy szót sem szól, de amikor megpróbálom magamra tűzni a kulcsot, és az kicsúszik az ujjaim közül, ő elkapja a levegőben.

Ez az emlék húzni akarta maga után a következőt – Grayson és én a borospincében –, de azt már nem hagytam. Az elmúlt néhány hónapban tökélyre fejlesztettem a módszereket, amikkel el tudom terelni a figyelmemet. Felkaptam a mobilom, beléptem egy adománygyűjtő portálra, és rákerestem először a „gyógykezelés”, utána meg az „albérlet” szavakra. A teljes Hawthorne-vagyonhoz csak hat hónap múlva jutok ugyan hozzá, a McNamara, Ortega és Jones ügyvédi iroda azonban ellátott egy gyakorlatilag végtelen keretű hitelkártyával.

Névtelen adományozás. Egymás után, sorra kattintottam a gombokra. Amikor végre megszólalt a telefonom, hátradőltem az ágyban.

– Helló!

– Mondj nekem gyorsan anagrammát arra, hogy „meztelen”! – Jameson hangja tele volt energiával.

– Nem mondok. – Az oldalamra fordultam. – Hogy tetszik Toscana?

– Úgy érted, az olasz reneszánsz bölcsője? A kígyózó utakkal, dombokkal és völgyekkel hullámzó varázslat, amit reggel kavargó köd fed, este pedig olyan aranyvörös avarszőnyeg borítja az erdőket, hogy úgy érzed, az egész világ melengetően, otthonosan parázslik? Erre a Toscanára gondolsz?

– Igen – morogtam. – Arra a Toscanára.

– Ja, nem nagy szám.

– Jameson!

– Miről meséljek először, Örökösnő? Sienáról, Firenzéről vagy a szőlőskertekről?

Ezekről mind hallani akartam, de Jameson nem véletlenül használta utazásra a Hawthorne családban szokásos egyéves szabadságát.

– Mesélj a villáról! – Az érdekelt, talált-e valamit.

– A toscanai villád a tizenhetedik században épült. Hivatalosan majorságnak mondják, de inkább egy kastélyra hasonlít. Több mint 40 hektáros olívaföld közepén áll, van benne úszómedence, fatüzelésű pizzakemence és egy eredeti, hatalmas, kőből rakott kandalló.

Szinte láttam magam előtt a házat, és nem csak azért, mert egy mappában előttem feküdtek az ott készült fotók.

– És a kandallóban? – Azt kérdeznem sem kellett, hogy megvizsgálta-e alaposan a kandallót.

– Találtam valamit.

Hirtelen felültem, a hajam a hátamra omlott.

– Egy nyomot?

– Meglehet – válaszolt Jameson. – De vajon milyen rejtvényhez tartozik?

Egész testemet zsibongás járta át.

– Ha nem mondod el azonnal, esküszöm, kicsinállak, Hawthorne!

– Én pedig – felelte –, attól tartok, módfelett élvezném, amikor kicsinálsz. – A szám elárult, és mosolyra húzódott. A srác pontosan érezte, hogy ezt a menetet ő nyerte, és végül kibökte a választ: – Egy háromszög alakú tükröt találtam.

Több se kellett, az agyam azonnal vadul forogni kezdett. Tobias Hawthorne rejtvényeken, rejtélyeken és játékokon nevelte a négy unokáját. A tükröt egész biztosan nyomnak szánta, de Jamesonnak igaza volt: nem tudtuk, melyik játékának részeként. Bármilyen rejtvény legyen is az, az unokája nem amiatt utazott a világ másik végére.

– Rá fogunk jönni, mi volt az a korong – nyugtatott meg Jameson, mintha olvasott volna a gondolataimban. – A világ a mi játszóterünk, Örökösnő, nekünk egy dolgunk van csak: nem feladni, hanem újra és újra dobni a kockával.

Oké, csakhogy ezúttal nem az öreg valamelyik játékát játszottuk, és nem egyik nyomot követtük a másik után, hanem sötétben tapogatóztunk. Csak remélhettük, hogy van egyáltalán válasz a kérdéseinkre, és kiderül valaha, hogy miért ér egy apró, érmeszerű, koncentrikus körökkel díszített korong egy vagyont.

Vagy hogy miért hagyta Tobias Hawthorne azonos nevű, egyetlen fia az anyámra azt a kincset.

És miért vette vissza tőlem, mielőtt újra eltűnt, hogy mindenki halottnak hihesse.

Toby és az az érme volt az egyetlen, ami anyámból maradt, és most mindkettőnek nyoma veszett. Belegondolni is fájt.

– Megtaláltam egy újabb titkos folyosó bejáratát – újságoltam hirtelen.

– Nahát! Tényleg? – válaszolt Jameson, mintha felém nyújtott kézzel keringőzni hívott volna. – Na és melyiket?

– A kerek könyvtárban.

Pillanatnyi, de feltűnő csönd hallatszott a vonal túlvégéről. Megértettem, hogy mit jelent.

– Arról te nem is tudtál! – Hogy én mennyire élveztem az ilyen apró győzelmeket! – Elmondjam, hol van? – kérdeztem negédes hangon.

– Majd megtalálom magam, ha visszaérek – morogta válaszul.

Fogalmam sem volt, hogy az mikor lesz, de a Hawthorne-házban kényszerűen eltöltött évem hamarosan véget ér, és akkor végre én is szabad leszek. Bárhová mehetek, bármit megtehetek. Sőt: mindent megtehetek, amit csak akarok.

– És most hova tovább? – kérdeztem, mert ha túl sokáig gondolkodtam volna rajta, akkor az a minden maga alá temet. A vágyakozás, a hit, hogy Jameson és én tényleg bármit megkaphatunk.

– Santorinibe. De csak egy szavadba kerül, Örökösnő, és…

– Nem, menj, és kutass tovább! – Hirtelen elszorult a torkom. – Csak mondj el nekem mindent!

– Mindent? – kérdezett vissza Jameson mély, fátyolos hangon, ami azonnal eszembe juttatta, mi mindent csinálhatnánk, ha ott lennék vele.

A hasamra fordultam az ágyon.

– Kértél egy anagrammát, igaz? Legyen, mondjuk: „ez elment”.

3. fejezet

A következő hetek szinte észrevétlenül elsuhantak a rengeteg jótékonysági gála, a magániskolai vizsgák és a Jamesonnal folytatott éjszakai telefonbeszélgetések forgatagában. Közben naponta eszembe jutott, vajon Grayson felemeli-e valaha a telefont, hogy legalább életjelt adjon magáról.

Figyelj oda! Összpontosítottam, és célra tartottam. Átnéztem a pisztoly csöve felett, nagy levegőt vettem, visszatartottam, és meghúztam a ravaszt. Háromszor tüzeltem egymás után.

A Hawthorne-birtokon tényleg minden volt, még privát lőtér is. Soha nem lelkesedtem a fegyverekért, de azért sem, hogy védtelenül álljak egy vészhelyzetben. Külön oda kellett figyelnem, hogy a végén ellazítsam a megfeszített állkapcsomat, mielőtt leeresztettem a fegyvert, és levettem a fülvédőt.

Nash végigmérte a céltáblát.

– Szép szűk szórás, kölyök.

Elméletileg soha nem lesz szükségem lőfegyverre vagy a csizmaszáramba rejtett késre. Elméletileg a Hawthorne-birtokra lehetetlen betörni, azon kívül pedig mindenhová fegyveres testőrök kísérnek. Csakhogy mióta meghallottam a nevem Tobias Hawthorne végrendeletében, már rám lőttek, majdnem felrobbantottak, és el is raboltak egyszer, szóval az elmélet nem űzte el a rémálmaimat.

Az viszont igen, hogy Nash megtanított megvédeni magamat.

– Az ügyvéded adott már papírokat a vagyonkezelésről? – kérdezte mintegy mellékesen.

Az ügyvédem. Vagyis a volt menyasszonya, akit túlságosan jól ismer.

– Lehet – válaszoltam.

Még mindig a fülemben csengett Alisa magyarázata: „Egy önhöz hasonlóan fiatal örökös esetében általában már előre meghoznak bizonyos biztonsági intézkedéseket. Mivel Mr. Hawthorne ezt elmulasztotta, önre hárul, hogy megfontolja a lehetőséget.” Ha ilyen alapba helyezem a pénzemet, a kijelölt vagyonkezelő a nevemben gondoskodna annak megőrzéséről és gyarapításáról. Alisa és irodája, a McNamara, Ortega és Jones természetesen nagyon szívesen vállalná a vagyonkezelői feladatokat, és megígérné, hogy egyetlen kérésemet sem utasítja majd vissza. „Egy szabadon visszavonható vagyonkezelői megbízás minden terhet levenne az ön válláról, amíg készen nem áll, hogy átvegye az irányítást.”

– Emlékszel még – hajolt le hozzám Nash, hogy a szemembe nézhessen –, milyen szabályt hoztunk a sportszerűtlen játékról?

Ha Alisáról volt szó, Nash korántsem volt annyira körmönfont, mint amilyennek képzelte magát, de azért válaszoltam a kérdésére:

– Ha nyerek, akkor az nem volt sportszerűtlen.

4. fejezet

Amikor kinyitottam a szemem a tizennyolcadik szülinapom reggelén – és a nagynevű Heights Country Day magánsuli őszi szünetének első napján –, a tekintetem azonnal megakadt a lakosztályom folyosóján lógó, lenyűgözően szép báli ruhán. Az éjsötétzöld, földig érő ruhaköltemény felső részén több tízezer apró drágakővel varrt, finom, szédítően kavargó minta csillogott sötéten.

Olyan ruha volt, aminek láttán megtorpannak az emberek. Aztán továbbmennek, és visszanéznek, mert még mindig nem találják a leesett állukat.

Olyan ruha, amit egy szalagcímértékű, hashtagrobbantó eseményen hord valaki. Ó, hogy fulladnál meg, Alisa! Haragtól fortyogva és lázadozva indultam meg a ruha felé, ám akkor megláttam a vállfán lógó cetlit: „Vegyél fel, ha mersz!”

Ez nem Alisa kézírása!

A Fekete-erdő szélén találtam rá Jamesonra. Fehér szmokingot viselt, ami túlságosan is jól állt neki, és egy igazi, működő hőlégballon mellett feszített.

Jameson Winchester Hawthorne. Úgy futottam felé, mintha a báli ruha nem húzna le, mintha a lábamra szíjazott tőr nem akadályozna. Szinte nekirontottam Jamesonnak. Ő a karjába zárt, és a levegőbe emelt.

– Boldog születésnapot, Örökösnő!

Csókjaink között volt gyengéd és volt perzselő, akár a tűz. Eltartott egy ideig, amíg feltűnt, hogy közönségünk is van. A biztonsági főnököm, Oren diszkréten viselkedett, ránk sem nézett, mégis egyértelműen kifejezte, esze ágában sincs hagyni, hogy kettesben repülgessek Jameson Hawthorne-nal.

Nem szívesen, de elszakadtam Jamesontól.

– Hőlégballon? – kérdeztem gunyorosan. – Ez most komoly?

– Jobb, ha már most szólok, Örökösnő – kezdte Jameson, miközben átlendült a kosár oldalán, és ruganyosan landolt odabent. – Szülinapokban veszélyesen jó vagyok.

Jameson Hawthorne nagyon sok mindenben volt veszélyesen jó.

Kezét nyújtotta felém, én pedig megkapaszkodtam benne. Meg sem próbáltam úgy tenni, mintha hozzászoktam volna már ehhez az egészhez. Mindenhez. Hozzá. Mindaz, amit Tobias Hawthorne rám hagyott, egymillió év múlva valószínűleg éppen úgy le fog nyűgözni, mint az első nap.

Oren bemászott mellettem a hőlégballon kosarába, és a távoli horizontra szegezte a tekintetét. Jameson eloldotta a köteleket, és bekapcsolta a lángot.

A ballon egy rántással a levegőbe emelkedett.

A szívem még akkor is hevesen kalapált, amikor a magasból lepillantottam a Hawthorne-házra.

– Hogy kell ezt irányítani? – kérdeztem Jamesontól, amikor kettőnkön és tapintatosan visszahúzódó testőrömön kívül az egész világ összezsugorodott a szemem előtt.

– Sehogy. – A karja körém záródott. – Tudod, Örökösnő, néha nem tehetsz mást, mint figyeled, merre fúj a szél, és aszerint tervezed meg az útvonalat.

A hőlégballon csak a kezdet volt. Jameson Hawthorne soha semmit nem csinált fél gőzzel.

A repülés után jött a piknik egy eldugott helyen.

Aztán helikopteres repülés az öbölbe.

Autós hajsza a lesifotósokkal.

Lassúzás mezítláb a homokos tengerparton.

Óceán. Sziklaszirtek. Fogadás, verseny, próbatételek.

Ezt egyhamar nem fogom elfelejteni. Ez a gondolat járt a fejemben, miközben visszafelé repültünk a helikopterrel. Ezt soha nem fogom elfelejteni. Évek múlva is emlékszem majd minden egyes részletre, sőt érezni fogok mindent. A báli ruha súlyát, az arcomba csapó szelet. A homok melegét a bőrömön és az olvadó csokoládéöntetes eper ízét a számban.

Már sötétedett, mire hazaértünk. Tökéletes nap volt. Se tömeg, se fontos emberek, se…

– Parti – nyögtem fel, amikor a helikopter közelíteni kezdett a Hawthorne-birtokhoz, és megláttam, mi van odalent.

A díszkertet és a mellette lévő pázsitot ezernyi apró lámpa világította meg, és ez még csak a kezdet volt.

– Az ugye nem táncparkett? – pillantottam vészjóslóan Jamesonra.

Ő ereszkedni kezdett a géppel, miközben vigyorogva felém fordult.

– Az óriáskerék már fel sem tűnik?

Nem csoda, hogy egész napra el kellett távolítania a házból.

– Jameson Hawthorne, én megöllek!

Leállította a helikopter rotorját.

– Még szerencse, hogy a Hawthorne-oknak kilenc életük van.

Kiszálltunk, és elindultunk a franciakert felé. Útközben Orenre pillantottam, és összevontam a szemöldököm.

– Maga tudott erről – vontam felelősségre.

– Előfordulhat, hogy kaptam egy vendéglistát, mert jóvá kellett hagynom a beléptetésüket a birtok területére. – A biztonsági főnököm arcáról az égvilágon semmit sem tudtam leolvasni… egészen addig, amíg teljes egészében fel nem tárult előttünk a parti helyszíne. Akkor majdnem elmosolyodott. – Az is előfordulhat, hogy néhány vendég belépését nem engedélyeztem.

Kellett pár pillanat, amíg felfogtam, hogy a „néhány” alatt azt érti: szinte mindet.

A táncteret rózsaszirmok borították, felette vékony fényfüzérek ragyogtak, akár egy csapat szentjánosbogár. Vonósnégyes játszott halkan egy királyi esküvőre illő torta mellett. Az óriáskerék lassan forgott a háttérben, előtte szmokingos pincérek sétáltak pezsgőspoharakkal és falatkákkal megrakott tányérokkal.

Csak vendég nem volt egy szál sem.

– Mit szólsz? – penderült elém Libby egy gótikus mesébe illő ruhában, széles mosollyal az arcán. – Én fekete rózsaszirmokat akartam, de ez is megteszi.

– Mi ez az egész? – hápogtam tátott szájjal.

A nővérem játékosan megbökte a vállamat.

– Nevet is adtunk neki: Introvertáltak bálja.

– Senki nem jött el. – Éreztem, hogy mosoly terül szét az arcomon.

– Nem is igaz – vágta rá Libby vidáman. – Itt vagyok, mondjuk, én. Nash felhúzta az orrát, amikor meglátta a puccos kajákat, és beröffentette a grillt. Mr. Laughlin felügyeli az óriáskereket, Mrs. Laughlin meg őt. Thea és Rebecca nagy-nagy titokban elvonultak kettesben a jégszobrok mögé. Xander a meglepetéseddel van elfoglalva, és itt jön Zara meg Dédi!

Éppen időben perdültem meg ahhoz, hogy egy sétapálca pont a hasamba fúródjon. Jameson dédanyja végigmért, miközben a nagynénje szórakozottan nézett körbe.

– Te, lány! – szólalt meg Dédi. Azt hiszem, szerinte ez volt a nevem. – Ebben a köldökig kivágott ruhában úgy nézel ki, mint valami cafka. – Megfenyegetett a botjával, majd morogva hozzátette: – Nagyon helyes.

– Szerintem is – harsant bal oldalról egy hang. – Isten éltessen durva sokáig, te cafkálatos cafka!

– Max? – értetlenül bámultam a legjobb barátnőmre, aztán visszanéztem Libbyre.

– Meglepetés!

Jameson elégedetten vigyorgott mellettem.

– Attól tartok, Alisa ennél sokkal népesebb vendégsereggel tervezett.

De nem volt nagy vendégsereg. Csak mi.

Max hozzám ugrott, és átölelt.

– Kérdezd meg, milyen az egyetem!

– Milyen az egyetem? – kérdeztem, mert még mindig nem tértem teljesen magamhoz.

– Sokkal uncsibb, mint a Halálbakugrás óriáskeréken! – szaladt fülig Max szája.

– Halálbakugrás óriáskeréken? – Ez nagyon úgy hangzott, mintha Xander találta volna ki.

De miért is lepődnék meg? Tudtam, hogy ők ketten tartják a kapcsolatot.

– Ki áll nyerésre? – billentette oldalra a fejét Jameson.

Max válaszolt neki, de már nem hallottam, mert a szemem sarkából észrevettem, hogy valaki felém tart. Bár az is lehet, hogy csak megéreztem a közelségét. Tiszta feketében, olyan otthonosan mozgott tízezer dolláros szmokingjában, mint más a kedvenc kinyúlt melegítőjében. Grayson Hawthorne lépett a táncparkettre.

Hazajött! Ezt a gondolatot azonnal az utolsó találkozásunk emléke követte. Grayson megtörten, erőtlenül. Én mellette. A jelenben azonban Grayson pillantása csak egy másodpercre állt meg rajtam, mielőtt végigfutott a többieken.

– Halálbakugrás óriáskeréken – ismételte meg teljes nyugalommal. – Annak sosincs jó vége.

5. fejezet

Másnap reggel ébredéskor első pillantásom az ágyam lábára dobott báli ruhára tévedt. Jameson még mélyen aludt mellettem. Elfojtottam a rám törő késztetést, hogy végigsimítsak az állkapcsán, vagy finoman megérintsem a mellkasán végigfutó sebhelyet.

Már vagy tucatszor rákérdeztem, hogyan szerezte azt, és vagy tucatnyi különböző választ kaptam. Néha egy éles szikla volt a tettes, máskor egy vasrúd, és volt, hogy egy autó szélvédője.

Egyszer úgyis kihúzom belőle az igazat.

Egy percig még kiélveztem Jameson közelségét, majd kicsusszantam mellőle a takaró alól, felöltöztem, kitűztem a Hawthorne-brossomat, és lesétáltam a földszintre.

Graysont egyedül találtam az étkezőben.

– Nem gondoltam volna, hogy sikerül hazajönnöd – mondtam, miközben nem kis erőfeszítés árán leültem vele szemben.

– Ami azt illeti, igazából ez már nem az otthonom. – Grayson halkan beszélt, de a hangja még így is bejárta a termet, akár a szökőár hulláma. – Nemsokára hivatalosan is a tiéd lesz itt minden.

Ez nem panasz vagy szemrehányás volt, csak száraz tényközlés.

– Attól még nem kell változnia semminek – jelentettem ki.

– Avery! – Kék szem, mélyre hatoló, metsző pillantás. – Sok mindennek igenis meg kell változnia. Neked is változnod kell.

Mielőtt idekerültem, mindenki biztosra vette, hogy Grayson lesz a nagyapja örököse. Így ő igazi szakértője annak, hogy mit kell csinálni. Egyedül én tudtam, hogy a mindig tökéletes és sérthetetlen külső alatt a srác valójában egy idegroncs, és bármelyik pillanatban darabjaira hullhat szét. Ezt persze nem mondhattam ki. Sőt nem is láthatta rajtam, hogy ilyesmi egyáltalán eszembe jutott. Így inkább a szóban forgó témára összpontosítottam.

– És mi van, ha egyedül képtelen vagyok rá?

– Nem vagy egyedül. – Grayson hagyta, hogy a pillantása egy ideig elidőzzön rajtam, aztán tapintatosan elfordította a fejét. – Az öreg minden születésnapunkon magához rendelt minket – folytatta egy kis idő múlva.

Erről már hallottam.

– „Fektess be! Mélyedj el! Alkoss!” – bólintottam.

A Hawthorne testvérek egészen fiatal koruktól fogva minden szülinapjukra kaptak tízezer dollárt, amit be kellett fektetniük valamibe. Választaniuk kellett egy-egy készséget is, amit a következő évben elmélyítettek. A pénz ebben nem jelentett akadályt. Végül feladatot kaptak Tobias Hawthorne-tól: feltalálni, megalkotni, előadni vagy létrehozni valami újat.

– A befektetés része hamarosan elintéződik. Az elmélyítendő képességet magadnak válaszd ki. Olyat, ami érdekel, vagy amiben tehetségesnek érzed magad. – Vártam, hogy rákérdezzen, mit szeretnék megtanulni, de nem tette. Ehelyett a zakója belső zsebéből elővett egy bőrkötéses könyvet, és elém csúsztatta az asztalon. – A születésnapi feladatod pedig az lesz, hogy tervet készíts.

A kötet bőrborítója puha volt, és meleg sötétbarna színű. A lapok egyenetlen széle arra utalt, hogy a könyvet kézzel kötötték.

– Kezdetnek alaposan térképezd fel a vagyonodat! Ebből kiindulva képzeld el a jövődet, és rögzítsd, mire mennyi időt és pénzt fogsz fordítani a következő öt évben!

Belelapoztam a könyvbe, átforgattam a vastag, törtfehér és teljesen üres oldalakat.

– Ezt írd le magadnak! – parancsolt rám Grayson. – Utána tépd ki a lapot, és írd újra az egészet! Aztán ismételd ezt meg újra és újra, amíg összeáll egy működőképes terv.

– Te már tudod, hogy mit tennél a helyemben. – Az egész vagyonomban fogadni mertem volna, hogy valahol van egy hasonló jegyzetfüzete és egy saját, működőképes terve.

Grayson szeme újra rám talált.

– De te nem vagy én.

Az jutott eszembe, vajon van-e egyetlen lélek a Harvardon, aki csak tizedannyira ismeri őt, mint a testvérei vagy én.

– Azt ígérted, hogy segítesz nekem – csúszott ki a számon a mondat, mielőtt végiggondolhattam volna. – Azt mondtad, megtanítasz mindenre, amit tudnom kell.

Pedig tudhattam volna, hogy Grayson Hawthorne előtt nem kellene megszegett ígéreteket emlegetnem. Semmi jogom nem volt segítséget kérni tőle. Vagy bármi mást. Mert én Jamesont választottam, Jamesont szerettem. Graysontól amúgy is egész életében túl sokat várt mindenki.

– Ne haragudj! – tettem hozzá gyorsan. – Ez nem a te gondod.

– Ne csináld! – förmedt rám mogorván. – Ne nézz rám szánakozva, mint egy lelki sérültre!

Te nem vagy sérült. Ezt a szemébe mondtam volna, de ha eddig nem hitte el nekem, akkor most sem fogja.

– Alisa azt akarja, hogy vagyonkezelőt bízzak meg – közöltem, mert annyival biztosan tartoztam neki, hogy témát váltsak.

Grayson felvonta a szemöldökét.

– Nyilván.

– Még nem egyeztem bele semmibe.

A szája széle halvány mosolyra húzódott.

– Nyilván.

Mielőtt válaszolhattam volna, megjelent az ajtóban Oren.

– Most jelzett az egyik emberem – jelentette. – Van valaki a kapuban.

A fejemben azonnal megszólalt a vészcsengő, a biztonsági főnököm ugyanis gond nélkül el tudott bánni a hívatlan vendégekkel egyedül is.

Ki lehet az? Skye? Vagy Ricky? Grayson anyja és az én lúzer apám már szabadultak a börtönből az ellenem elkövetett gyilkossági kísérlet óta, amihez, bármilyen fura, történetesen semmi közük nem volt. Ami nem jelenti azt, hogy veszélytelenek lettek volna.

– Ki az? – Grayson arcvonásai hirtelen pengeélessé változtak.

Oren végig a szemembe nézett, miközben válaszolt:

– Azt állítja, Eve-nek hívják.

6. fejezet

Toby lányának létezését Jamesonon kívül mindenki előtt titokban tartottam már több hónapja. Egyrészt azért, mert Toby erre kért. De nem csak ezért.

– Ezt el kell intéznem – közöltem tettetett nyugalommal.

– Feltételezem, nincs szükséged a segítségemre. – Grayson hangja hűvös és nyugodt maradt, de én ismertem őt. Tudtam, ha visszautasítom, azt gondolja majd, hogy hímes tojásként bánok vele.

„Egy Hawthorne nem vallhat így kudarcot – csengett vissza az emlékeimben a hangja. – Én meg pláne nem. Elbuktam.”

Abban a pillanatban azonban nem engedhettem meg magamnak a luxust, hogy tovább bizonygassam: nem tartom őt idegroncsnak, és nem hinném, hogy elbukott.

– Köszönöm, hogy felajánlod a segítséged – feleltem neki. – De ezt simán elintézem egyedül is.

Már csak az hiányzott, hogy Grayson meglássa a kapuban várakozó lányt.

A gondolataim versenyt futottak egymással, miközben Oren kocsival kivitt a birtok bejáratához. Mit csinál ő itt? Mit akarhat? Igyekeztem felkészülni a találkozásra, de amint megláttam Toby lányát a kapu túloldalán, úrrá lettek rajtam az érzelmeim. A lány borostyánsárga haja lágyan lengett a szélben. Még hátulról, kopott, foltos fehér ruhában is ragyogóan szépnek láttam.

De nem lenne szabad itt lennie. Toby egyértelműen megmondta: engem nem tud megmenteni Tobias Hawthorne örökségétől, Eve-et viszont igen. A sajtó zaklatásaitól, a fenyegetésektől. És a méregfától – tettem hozzá gondolatban, amikor kiszálltam a kocsiból.

Eve megfordult. A mozgása, akár egy táncosé: egyszerre kecses és fesztelen. És amikor a tekintetünk találkozott, elakadt a lélegzetem.

Tudtam, hogy Eve megszólalásig hasonlít Emily Laughlinra. Persze hogy tudtam.

De a saját szememmel látni olyan volt, mint a föléd tornyosuló cunamit nézni bénultan. A haja vörösesszőke, pont, mint Emilyé. A szeme éppen olyan smaragdzöld, az arca éppen olyan szív alakú, az ajka éppen olyan formás, a szeplői pedig éppen olyan finomak, mint az övé.

Ha Grayson meglátná, abba belehalna. Jamesonnak is megszakadna a szíve, de Grayson konkrétan belehalna.

El kell tüntetnem innen. Ez járt a fejemben, de amikor a kapuhoz értem, az ösztöneim egy újabb veszélyre figyelmeztettek. Végignéztem az úton.

– Eressze be! – kértem Orent.

Nem láttam ugyan lesifotóst a környéken, de tapasztalatból tisztában voltam már a teleszkópos lencsék veszélyeivel, és nagyon nem örültem volna, ha Grayson és Jameson a bulvárújságok címlapjain látja meg ezt a lányt.

A kapu szárnya kitárult. Eve elindult felém.

– Te vagy Avery. – Remegve vett egy nagy levegőt. – Én…

– Tudom, ki vagy. – Ez nyersebben hangzott, mint szerettem volna. Ráadásul abban a pillanatban láttam meg a vért a homlokán. – Úristen! – Közelebb léptem hozzá. – Jól vagy?

– Nekem semmi bajom. – Eve szorosan megmarkolta a válltáskája pántját. – Toby viszont nincs jól.

Ne! Toby anyám szerelme volt, és vigyázott rám anyu halála után. Neki nem eshet baja! Elakadt lélegzettel követtem Orent, aki a kocsi mögé terelt minket, hogy elrejtsen a kíváncsi tekintetek elől.

– Mi történt Tobyval? – kérdeztem rá türelmetlenül.

Eve az ajkába harapott.

– Azt mondta, ha bármi baja esne, keresselek meg téged. Figyelj, nem vagyok naiv, oké? Tudom jól, hogy valószínűleg nemkívánatos személy vagyok itt. – Ezt úgy mondta, mint aki már hozzászokott a kitaszítottsághoz. – De nem volt hová mennem.

Amikor tudomást szereztem Eve létezéséről, felajánlottam, hogy befogadom ide, a Hawthorne-házba. Toby megvétózta az ötletet. Nem akarta, hogy bárki tudjon a lányáról. Akkor meg miért küldte hozzám? Minden izmom pattanásig feszült, de erőt vettem magamon, és az egyetlen igazán fontos dologra összpontosítottam.

– Mi történt Tobyval? – ismételtem meg a kérdést. A hangom mély hörgésként tört fel a torkomból.

A szél belekapott Eve hajába. Rózsaszín ajka résnyire nyílt.

– Elrabolták.

Egy csapásra minden levegő kiszökött a tüdőmből, a fülem csöngeni kezdett, az egyensúlyomat is elvesztettem.

– Kicsoda? – vallattam a lányt. – Ki rabolta el?

– Nem tudom. – Eve védekezően összekulcsolta maga előtt a karját. – Több hónappal ezelőtt talált rám. Elmondta, ki ő. És hogy én ki vagyok. Jól megvoltunk kettesben, de aztán múlt héten történt valami. Találkozott valakivel.

– Kivel? – szakadt fel belőlem a kérdés újra.

– Fogalmam sincs. Toby nem árulta el. Csak annyit mondott, hogy el kell mennie.

Ez jellemző rá – gondoltam. Közben könnybe lábadt a szemem. Tobynak szokása csak úgy lelépni.

– De azt mondtad, elrabolták.

– Hadd mondjam sorban! – kérte türelmetlenül Eve. – Toby nem akart magával vinni, de én kényszerítettem. Azt mondtam, ha magamra hagy, mindent kiteregetek a sajtóban.

Néhány fénykép kiszivárgott ugyan, és pár bulvárújság megfuttatta a pletykákat, de egyetlen komoly lapnak sem sikerült bizonyítania a hírt, hogy Toby életben van.

– Zsarolással vetted rá, hogy magával vigyen?

– A helyemben te is ugyanezt tetted volna. – Ezt szinte esdeklő hangon mondta, miközben lesütötte a szemét. Valószínűtlenül hosszú szempillái árnyékot vetettek az arcára. – Toby és én rejtőzködve éltünk, de valaki követett minket. Üldözött, akár egy vadat. Toby nem volt hajlandó elárulni, ki elől menekülünk, aztán hétfőn közölte, hogy külön kell válnunk. A terv szerint három nappal később találkoztunk volna újra. Vártam rá. Bujkáltam, ahogy tanított. Tegnap megjelentem a megbeszélt találkozóhelyen. – A fejét rázta, zöld szemében könny csillant. – Nem jött el.

– Lehet, hogy meggondolta magát – mondtam, és azt kívántam, bárcsak igazam lenne. – Talán…

– Nem! – vágott a szavamba kétségbeesetten Eve. – Toby soha nem hazudott nekem. Egyetlen ígéretét sem szegte meg. Ő nem tenne olyat, hogy… – Elharapta a mondat végét. – Valaki elrabolta. Nem hiszed el? Be tudom bizonyítani!

Kisimította a haját az arcából. Az alvadt vér, amit korábban láttam, csak a jéghegy csúcsa volt. A seb környékén a bőr megduzzadt, és rettentő kékre és feketére színeződött.

– Valaki leütötte önt. – Szinte meg is feledkeztem róla, hogy Oren is velünk van, amíg meg nem szólalt. – Ha találgatnom kellene, azt mondanám, egy puskatussal.

Eve egyetlen pillantásra sem méltatta a testőrömet, végig rajtam tartotta villogó, zöld szemét.

– Toby nem ért oda a megbeszélt találkozóra. De jött helyette valaki más. – Hagyta, hogy a haja visszahulljon az arcába, és eltakarja a sérülését. – Többen voltak. Lefogtak hátulról, és azt mondták, ha jót akarok magamnak, akkor elfelejtem, hogy valaha találkoztam Toby Hawthorne-nal.

– Az igazi nevét használták? – Sikerült eléggé összerendeznem a gondolataimat ahhoz, hogy ez feltűnjön.

Eve bólintott.

– Ez az utolsó emlékem. Leütöttek. Mire felébredtem, mindenemet elvitték, még a zsebeimet is átkutatták. – A hangja megremegett, de összeszedte magát. – Toby és én korábban elrejtettünk egy túlélőcsomagot vészhelyzet esetére. Volt benne váltás ruha mindkettőnknek meg egy kis készpénz. – Arra gondoltam, vajon Eve tisztában van-e azzal, milyen görcsösen szorítja magához azt a bizonyos táskát. – Vettem egy buszjegyet, és idejöttem. Hozzád.

„Most már van egy lányod” – mondtam Tobynak, amikor tudomást szereztem Eve-ről, ő pedig azt válaszolta: „Kettő van.” Nagyot nyeltem az emlék hatására, majd Orenhez fordultam.

– Hívjuk ki a rendőrséget!

– Ne! – Eve megmarkolta a karomat. – Nem tehetsz bejelentést arról, hogy eltűnt egy évek óta halott ember. Különben is, Toby nem a rendőrséghez küldött. Hanem hozzád.

Elszorult a torkom.

– Eve, téged megtámadtak. Emiatt tehetünk feljelentést.

– És mégis ki hinne egy magamfajta lánynak? – csattant fel.

Én is szegénységben nőttem fel. Én is voltam az a „magamfajta lány”, akit senki sem vesz komolyan, akivel úgy bánnak, mintha egy senki lenne, csak mert semmije nincs.

– Ha a hatóságokhoz fordulunk, az szűkítheti a mozgásterünket – közölte Oren. – Fel kell készülnünk rá, mit teszünk, amennyiben váltságdíjat kérnek. Ha pedig nem érkezik ilyen követelés…

Bele sem akartam gondolni, mit jelentene az, ha Toby elrablója nem pénzt akar.

– Ha Eve elmondja, hol kellett volna találkozniuk, oda tud küldeni egy felderítőcsapatot? – kérdeztem.

– Máris intézkedem – válaszolta a biztonsági főnököm.

Aztán villant a tekintete, mögém meredt a vállam felett.

Szinte embertelen hang hallatszott onnan, mintha valaki fuldokolna. Meg sem kellett fordulnom ahhoz, hogy tudjam, mi az. Hogy tudjam, ki az.

– Emily?

Grayson Hawthorne szellemet látott.

7. fejezet

Grayson Davenport Hawthorne számára fontos, hogy mindig mindent az irányítása alatt tartson. Hogy ő uraljon minden helyzetet és minden érzelmet. De amikor felé léptem, most ő hátrált.

– Grayson – szólítottam meg halkan.

Szavakkal leírhatatlan, ahogyan Eve-et bámulta. Mintha a lány álom lett volna, minden reményének, minden kínjának, egyszerűen mindennek a megtestesülése.

Lehunyta ezüstszürke szemét.

– Avery… Jobb lenne, ha… – Kifújta a levegőt, és kihúzta magát. – Nem biztonságos most a közelemben lenned.

Kellett néhány pillanat, amíg ráébredtem: Grayson azt hiszi, hallucinál. Már megint. Vagy hogy összeroppant. Már megint.

„Most mondd, ha mered, hogy nem vagyok idegroncs!”

Odaléptem hozzá, és megragadtam a két vállát.

– Hé! – szóltam gyengéden. – Hé! Nézz rám, Gray! – Kinyitotta a szemét. – Ő nem Emily. – Nem eresztettem a tekintetét. – Nem hallucinálsz.

Elnézett a vállam felett.

– De látom…

– Tudom. – Két tenyerem közé fogtam az arcát, és visszafordítottam a fejét magam felé. – Az a lány tényleg itt van. Eve-nek hívják. – Nem voltam biztos benne, hogy hall engem, vagy felfogja-e, amit mondok. – Ő Toby lánya.

– Úgy néz ki, mint…

– Tudom – ismételtem még mindig az arcát szorítva. – Emlékszel? Emily anyja Toby vér szerinti anyja. – Tobyt újszülöttként, titokban fogadta örökbe a Hawthorne család. Alice Hawthorne előtte terhesnek tettette magát, hogy az örökbefogadásról senki se tudjon, aztán saját gyermekeként mutatta be Tobyt. – Szóval Eve is a Laughlinok közül való – folytattam. – A családi vonások ugyanazok.

– Azt hittem… – Grayson nem fejezte be a mondatot, hisz egy Hawthorne soha nem tűnhet gyengének. – Te tudtál róla – nézett le rám, én pedig végre elengedtem őt. – Nem lepődtél meg, hogy itt találod. Avery, te már korábban tudtál róla.

Hallottam azt is, amit nem mondott ki: „Aznap éjjel a borospincében, akkor már tudtad.”

– Toby titokban akarta tartani a lánya létezését – magyaráztam, és igyekeztem meggyőzni magam, hogy ez volt az ok, amiért nem szóltam Graysonnak Eve-ről. – Nem akart ilyen életet neki.

– Ki tud még róla? – Grayson ezt a családfő hangján kérdezte, mintha ő tenne szívességet azzal, hogy nem kényszerrel tépi ki a választ az agyadból.

– Csak Jameson – feleltem.

Egy hosszúra nyúlt, gyötrelmes pillanat után elfordította rólam a tekintetét, és Eve-re nézett. Nem tudom, attól szenvedett-e jobban, hogy szerinte gyengének tartom, vagy a lány felbukkanásától. Akárhogy is, ezúttal nem bújt el a fájdalom elől. Eve-hez lépett, mint aki mindenre felkészült, mintha félmeztelenül lépne ki a fagyos esőbe.

Toby lánya végigmérte. Biztosan érezte a pillanat és Grayson feszültségét, de lerázta magáról.

– Figyelj, én nem tudom, mi folyik itt – szólalt meg fáradtan –, de nagyon hosszú hetem volt. Csupa kosz vagyok. És félek. – Megbicsaklott a hangja. – Szóval akkor befogadsz, és elküldöd a verőembereidet – kérdezte tőlem –, hogy kiderítsék, mi történt Tobyval, vagy csak itt fogunk ácsorogni?

Grayson pislogni kezdett, mintha akkor látta volna meg először a lányt… Eve-et.

– Megsérültél.

Ő visszanézett rá.

– És rohadt pipa vagyok – közölte.

Nagyot nyeltem. Eve-nek igaza volt. Minél tovább álldogálunk itt, annál tovább kell Orennek és az embereinek vigyázniuk ránk ahelyett, hogy Tobyt keresnék.

– Gyere! – szólaltam meg, de a szavak olyan nehezen jöttek a számra, mintha köveket kellett volna felhengergetnem a torkomon. – Menjünk be a házba!

Oren kinyitotta a terepjáró hátsó ajtaját. Eve beszállt, én követtem, és közben arra gondoltam, vajon ugyanezt érezte-e Pandora, amikor kinyitotta azt a bizonyos szelencét.

8. fejezet

A saját fürdőszobámba küldtem Eve-et tusolni. A Hawthorne-ház mosdói számának ismeretében pontosan tisztában voltam vele, hogy ez mit jelent: nem akartam elengedni magam mellől túl messzire.

Csak arra nem gondoltam, hogy Jameson még mindig az ágyamban van. Eve a jelek szerint észre sem vette őt, amikor besétált a hálóból nyíló fürdőbe, Grayson viszont annál inkább. Jamesonnak pedig nyilvánvalóan feltűnt a lány, mert azonnal felült, amint becsukódott Eve mögött az ajtó.

Persze félmeztelen volt.

– Mesélj el gyorsan mindent, Örökösnő!

Megpróbáltam leolvasni az arcáról, hogy mit érez, de a srác valószínűleg pókerarccal született. Tudtam, hogy Eve látványa biztosan kiváltott belőle valamiféle érzelmet, és a tény, hogy ezt eltitkolja előlem, éppen annyira fájt, mint az, hogy Grayson le sem bírja venni a szemét a csukott fürdőszobaajtóról.

– Nem tudom, hol kezdjem. – Képtelen voltam kimondani, hogy Toby bajban van.

Jameson néhány hosszú lépéssel mellettem termett.

– Csak azt mondd, hogyan segíthetek!

Grayson végre elszakította a tekintetét az ajtóról, felvett egy pólót a földről, és a testvére fejére dobta.

– Először is öltözz fel!

Valamiért pont Jameson Graysonra vetett, viccből eltúlzottan felháborodott pillantása kellett ahhoz, hogy magamhoz térjek. Mindenről beszámoltam nekik, amit a vendégünktől hallottam.

– Eve nem tudott sok részlettel szolgálni – fejeztem be a beszámolót. – Oren összeállít egy csapatot, hogy átvizsgáltassa az emberrablás helyszínét, de…

– Mostanra valószínűleg úgysem találnak semmit – vette át a szót Grayson.

– Milyen kényelmes helyzet – jegyezte meg Jameson. – Mi van? – kérdezte a bátyja szúrós pillantására válaszolva. – Csak mondom. Jelen pillanatban nem ismerünk mást, mint egy idegen történetét, aki hívatlanul megjelent az ajtóban, és bedumálta magát a házba.

Igaza volt. Egyikünk sem ismerte Eve-et.

– Nem hiszel neki? – Grayson nem szokott rákérdezni nyilvánvaló dolgokra, így ez a megszólalása akár kötekedésnek is beillett.

– Mit mondhatnék erre? – vonta meg a vállát Jameson. – Bizalmatlan alak vagyok.

Az sem segít, hogy Eve kiköpött mása Emilynek. Ez biztosan befolyásolja Jamesont. Nem is kicsit.

– Én nem hiszem, hogy hazudik – jegyeztem meg.

Egy ilyen sebbel a fején.

– Mert te senkiről nem feltételezel rosszat – szólt kedvesen Jameson. – És nyilván a bátyám is hisz neki – tette hozzá Graysonhoz fordulva, már teljesen más hangon.

Ez egyértelmű utalás volt Emilyre. Az a lány mindkettőjüket kihasználta és manipulálta, de Grayson élete végéig szerette.

– Te tudtál róla – indult meg fenyegetően Jameson felé Grayson. – Tudtál a létezéséről. Tudtad, hogy Tobynak van egy lánya, és egy szót sem szóltál.

– Komolyan te papolsz nekem titkokról, Gray? – vágott vissza az öccse.

Miről beszél? Én soha egyetlen szót sem szóltam neki arról, amit a bátyja bevallott a sötét borospincében.

– Ha mással nem is, annyival tartozunk a lánynak, hogy megvédjük – jelentette ki Grayson halk, de fenyegető hangon.

– Azért, mert hasonlít valakire? – Ez már egyértelmű kihívás volt.

– Azért, mert Toby lánya – vágott vissza Grayson. – És így egy közülünk.

Önkéntelenül is a brossomhoz emeltem a kezem. Eve a Hawthorne család tagja. Miért fájt ez nekem? Hiszen ezt már tudtam. Eve Toby lánya… de ezzel a mondattal Grayson azt is elismerte, hogy nem csak unokatestvérként tekint rá. Eve nem vérrokona a fiúknak. Még csak nem is együtt nevelkedtek. Ezért amikor meghallottam, hogy egy közülük, így számíthat a védelmükre, nem tudtam másra gondolni, csak azokra a szavakra, amelyekkel engem befogadott korábban.

Est unus ex nobis. Nos defendat eius.

– Nem foglalkozhatnánk inkább Tobyval? – szólaltam meg.

Grayson meghallhatott valamit a hangomban, mert hátralépett. Feladta a csatát, mielőtt elkezdte volna.

Jamesonhoz fordultam.

– Tegyük fel, hogy megbízunk Eve-ben. Tegyük fel, hogy egyáltalán nem hasonlít Emilyre, és tudjuk, hogy igazat mond. Oren felderítő küldetésén kívül mit lépünk erre?

Így működtünk mi ketten, Jameson és én. Kérdésekkel és válaszokkal sarkalltuk egymást, hogy rájöjjünk olyasmire, amire mások nem gondoltak. Ha Eve megjelenése annyira felzaklatta, hogy már ezt a játékot sem folytatja velem, akkor…

– Indíték – közölte kis szünet után. – Ha ki akarjuk deríteni, ki rabolta el Tobyt, rá kell jönnünk, hogy miért rabolhatták el.

A válaszlehetőségek, amik eszembe jutottak, logikusan három nagy csoportba oszthatóak voltak.

– Vagy tőle akarnak valamit, vagy őt akarják felhasználni arra, hogy megkapják, amit akarnak. – Nagyot nyeltem. – Vagy egyszerűen bántani akarják.

Ismerték az igazi nevét, sőt azt is tudták, hol bujkál.

– Úgy érzem, hogy valamiről megfeledkeztünk – folytattam.

Azt akartam, hogy ez is csak egy rejtvény legyen. Hogy legyenek nyomok, amiken elindulhatunk.

– Azt mondtad, Eve szerint átkutatták a zsebeit, miután leütötték. – Jameson mesterien értett hozzá, hogyan lehet eljátszani egy-egy helyzettel, addig forgatni a tényeket, mint érmét az ujjai között, amíg más megvilágításba nem kerülnek. – Szóval mit kerestek nála?

Mije volt Tobynak, amiért valaki még emberrablásra is képes? Vajon mi ér meg ekkora kockázatot?

És mi az, ami elfér egy zsebben? A szívem akkorát dobbant, majdnem kiszakadt a helyéből. Mi volt a rejtély, amit Jamesonnal kilenc hónapja igyekeztünk megfejteni?

– A korong… – suttogtam.

Ekkor nyílt a fürdőszoba ajtaja. Eve egy fehér törölközőbe csavarva állt meg előttünk, nedves haja kétoldalt a nyakára tapadt. Egy nyakláncon és a törölközőn kívül nem viselt semmit. Grayson nagyon erősen igyekezett nem odanézni.

Jameson engem figyelt.

– Kérsz valamit? – kérdeztem a lányt.

Vizesen a haja sötétebbnek tűnt, és sokkal kevésbé látványosnak. Így, hogy a frizurája nem vonta el a figyelmet az arcáról, a szeme nagyobbnak, az arccsontja élesebbnek hatott.

– Kötszert – válaszolt. Ha zavarban is volt a meztelensége miatt, egyáltalán nem látszott rajta. – A sebem szétnyílt a tus alatt.

– Majd én segítek – ajánlkoztam, mielőtt Graysonnak esélye lett volna rá.

Minél előbb gondoskodom Eve-ről, annál előbb térhetek vissza Jamesonhoz, hogy a végére járjunk a lehetőségnek, amit az előbb felvetettem.

Mi van, ha Toby elrablói a korongot keresik? Ez járt a fejemben, miközben visszakísértem Eve-et a fürdőbe.

– Milyen korong? – kérdezett rá a hátam mögül.

Elővettem az elsősegélycsomagot, és átnyújtottam neki. Miközben elvette, az ujjai hozzáértek az enyémhez.

– Toby elrablásáról beszélgettetek, amikor kimentem a szobába – erőltette tovább a témát –, és egy korongot emlegettetek.

Megfordult a fejemben, hogy talán hallgatózott, és azon gondolkodtam, mi mindent tudhatott meg. Lehet, hogy Jamesonnak van igaza. Lehet, hogy nem bízhatunk meg benne.

– Valószínűleg semmi fontos – tértem ki a válasz elől.

– Mi nem fontos? – faggatózott tovább, és amikor nem válaszoltam, feltett egy újabb kérdést, mintha bombát dobott volna le rám. – És ki az az Emily?

Nagyot nyeltem.

– Egy lány. – Nem hazudtam ugyan, ez a válasz mégis annyira távol állt a valóságtól, hogy nem intézhettem el a dolgot ennyivel. – Már nem él. A… rokonod volt.

Eve kiválasztott egy ragtapaszt, és hátrasimította a haját a sérülésről. Majdnem felajánlottam neki a segítségemet, de valami visszatartott.

– Toby azt mondta, örökbe fogadták őt – folytatta, miközben beragasztotta a sebet. – De nem árult el semmit a vér szerinti családjáról. És a Hawthorne-okról sem.

Várt, mintha arra számított volna, hogy mesélni kezdek neki. Amikor nem szólaltam meg, lesütötte a szemét.

– Tudom, hogy nem bízol meg bennem – szólalt meg. – A helyedben én sem tenném. Neked mindened megvan, nekem meg semmim nincs. Megértem.

Én is megértettem. Sőt a saját tapasztalatom miatt átéreztem a helyzetét.

– Egyáltalán nem akartam idejönni – folytatta. – Soha nem akartam semmit kérni tőled… vagy tőlük. – Elcsuklott a hangja. – De muszáj visszaszereznem Tobyt. Vissza akarom kapni az apámat. – Smaragdzöld szeme rám szegeződött, a Hawthorne-okéhoz hasonló erő áradt a tekintetéből. – És ezért bármire képes vagyok. Bármit megtennék érte, még könyörögni is hajlandó vagyok neked. Szóval kérlek, Avery, ha tudsz valamit, ami segít megtalálni Tobyt, mondd el nekem!

9. fejezet

Nem árultam el Eve-nek semmit a korongról. Ezt azzal magyaráztam meg magamnak, hogy amennyire tudtuk, nem is volt mit elárulni. Nem minden rejtély egy előre kitalált, bonyolult játék, a megoldás pedig nem mindig elegáns és jól eltervezett lépések eredménye. És még ha köze is lett volna Toby elrablásának a koronghoz, akkor sem tudtuk volna, hogyan tovább.

Ettől viszont úgy éreztem, tartozom Eve-nek valamivel, így megkértem Mrs. Laughlint, hogy készítsen elő neki egy lakosztályt. Az idős nő azonnal sírva fakadt, amint megpillantotta a dédunokáját. Képtelenség lett volna eltitkolni Eve kilétét.

Nyilvánvaló volt, hogy közénk tartozik.

Egy órával ezután bevettem magam Tobias Hawthorne dolgozószobájába. Egyedül. Meggyőztem magam, hogy az a helyes, ha békén hagyom Jamesont meg Graysont. Eve megjelenése régi sebeket tépett fel, időre volt szükségük, hogy ezt feldolgozzák, nekem pedig magány kellett, hogy gondolkozzam.

Kinyitottam az íróasztal titkos fiókját, és elővettem a dossziét, amit Jamesonnal itt tartottunk. Fellapoztam, és a saját rajzomra meredtem. Egy apró, pénzérmére hasonlító korong rajzára, aminek az oldalát koncentrikus körök díszítették. A fémdarabot akkor láttam utoljára, amikor Toby kikapta a kezemből. Megkérdeztem tőle, mi ez, de nem válaszolt. Annyit tudtam csak róla, amit Toby anyámnak írt levelében olvastam: hogy ha anyámnak valaha szüksége lenne segítségre, menjen el a korongért Jacksonhoz. „Tudod, mit hagytam ott neked – állt az üzenetben. – Azt is tudod, mennyit ér.”

A rajzot fürkésztem. „Azt is tudod, mennyit ér.” Egy milliárdos fiától ez a mondat különösen jelentőségteljesnek tűnt. A Toby legutóbbi távozása óta eltelt néhány hónapban Jameson és én fáradhatatlanul bújtuk a művészettörténetről, ősi civilizációkról, ritka érmékről, elveszett kincsekről és fontos régészeti leletekről szóló könyveket. Még a szabadkőművesekhez és templomos lovagokhoz hasonló titkos szervezetekről is kutattunk.

Kiterítettem magam elé az asztalra a jegyzeteinket, és próbáltam találni valamit, ami felett elsiklottunk, de az érmét nem említette egyetlen forrásunk sem, és Jameson világjáró kirándulásai is eredménytelennek tűntek eddig.

– Ki tud erről a korongról? – gondolkodtam hangosan. – Ki tudhatja, mennyit ér, és hogy Tobynál van?

Ki tudhatott egyáltalán arról, hogy Toby életben van? Sőt ki találhatott rá?

Válaszaim nem voltak, csak kérdések, és rosszul éreztem magam, hogy Jameson nincs mellettem, amikor felteszem őket.

Önkéntelenül a rejtett fiók mélyére nyúltam, és előhúztam egy másik dossziét. Azt, amit Tobias Hawthorne rólam állított össze. Vajon tudott az öreg Eve-ről? Képtelen voltam szabadulni a gondolattól, hogy ha Tobias Hawthorne tisztában lett volna azzal, hogy Eve létezik, én most nem ülnék itt. A milliárdos azért választott engem örököséül, mert előre látta, hogy a megjelenésem milyen hatással lesz a családjára. Rajtam keresztül kényszerítette az unokáit, hogy szembenézzenek a gondjaikkal, és engem használt arra, hogy Tobyt visszarántsa a játékába.

De Eve-et kellett volna használnia helyettem.

A padló megnyikordult a hátam mögött, Xander lépett ki a falon nyíló átjárón. Egy pillantás elég volt ahhoz, hogy tudjam: találkozott a vendégünkkel.

– Békével jövök – jelentette be nagy komolyan. – És pitével.

– Meg velem – lépett be Xander mögött a szobába Max. – Mi a flancos flanc folyik itt már megint, Avery?

Xander letette a süteményt az asztalra.

– Hoztam három villát.

A hangja komoran csengett, és tudtam, miért.

– Nem örülsz.

– Annak, hogy osztoznom kell a pitémen?

Nem bírtam állni a pillantását.

– Eve-nek.

– Te tudtál róla – szólt inkább sértetten, mint vádlón.

Erőt vettem magamon, és újra a szemébe néztem.

– Igen.

– És eszedbe sem jutott megemlíteni ezt a rengeteg kekszgolfjátszmánk egyikén? – Xander letört egy darabot a pite széléből, és meglengette a levegőben. – Lehet, hogy nem vetted észre, de fenomenálisan tudok titkot tartani. Tudom, hogy ne szólj szám, nem fáj szám!

Max felnevetett.

– Szerintem ez a szólás nem így van. Nem inkább „Ne szólj szám, nem fáj fejem!”?