BRETT O’CONOR

AZ ÜREG

Könyv Guru

Budapest, 2023

AZ ÜREG

1. | 2. | 3. | 4. | 5. | 6. | 7. | 8. | 9. | 10. | 11. | 12. | 13. | 14. | 15. | 16. | 17. | 18. | 19. | 20. | 21. | 22. | 23. | 24. | 25. | 26. | 27. | 28. | 29. | 30.

A történet a képzelet szüleménye.

A könyvben szereplő karakterek, Mike Parker Pearson professzor kivételével, kitalált figurák. Bárminemű hasonlóságuk ma élő vagy már elhunyt személyekkel csupán a véletlennek tudható be.

1.

Nehéz lett volna eldönteni, hogy az emberek melyiket utálták jobban. A hetek óta tartó szélsőséges időjárást vagy a média szenzációhajhász hozzáállását. Az utca emberét senki nem kérdezte meg, de szinte biztos, hogy a nagy többség ekkor már azt mondta volna: Állj!

Óránként számoltak be valami újabb katasztrófáról, ami persze rendkívül sajnálatos volt, de dühítő következetességgel idézték fel az elmúlt napok eseményeit is. Naponta ötször-hatszor lejátszották azt a mobiltelefonnal készített videót, amikor az ár elsodort egy autót a benne ülőkkel együtt. Vagy azt a térfigyelő kamerák által rögzített képsort, amikor a Brent Cross bevásárlóközpont parkolójában ledőlt az óriáskerék, mert az alatta futó, medréből kilépett patak kimosta alóla a talajt. És ha mindez nem borzolta volna eléggé a kedélyeket, a NationWide televíziós csatorna minden két órában újabb és újabb időjárás-jelentést adott. Nagyrészt persze ugyanazt mondták el minden alkalommal, és a lényeg sem változott: Az időjárásban nem várható számottevő javulás a következő napokban.

Az egész a három héttel korábbi váratlan havazással kezdődött. Előbb csak Skóciában hullott elképesztő mennyiségű hó, majd a ciklon fokozatosan dél felé vonult, és két nappal később már Londonban is megállt az élet. A fővárosban egylábnyi hó esett le huszonnégy óra alatt. Legalább háromezer koccanásos baleset történt, nem működött a tömegközlekedés, és az útkarbantartók képtelenek voltak a megfelelő ütemben takarítani az utakat. Az aktív munkavállalók háromnegyede nem tudott bejutni a munkahelyére. A kabinet egy hét rendkívüli szünetet rendelt el az iskolákban és az óvodákban, illetve aki csak tehette, otthonról dolgozott. Az igazsághoz tartozik, hogy a többség a munkavégzés helyett inkább a boltok előtt sorakozott és várta, hogy bejusson, ha egyáltalán még lehetett kapni valamit. Az élelmiszerboltok polcai kiürültek, a nem létfontosságú üzletek pedig egyszerűen nem nyitottak ki. Az alapvető élelmiszer-ellátás fenntarthatósága érdekében rendeletileg szabályozták a vásárolható mennyiségek maximumát. Ugyanez volt a helyzet az üzemanyagtöltő állomásokon is.

A pánikfelvásárlás sok gondot okozott. Több áruházban is a rendőrségnek kellett szétválasztania a verekedőket. Persze ez csak akkor sikerült, ha a rendőrök egyáltalán odaértek. A kisebb kihágásokhoz már el sem indultak. A legrosszabb helyzet mégis a kórházakban alakult ki. Hosszú, tömött sorokban várakoztak az ellátásra szorulók. Műtéteket kellett elhalasztani, mert az orvosok többsége képtelen volt eljutni a rendelőkbe és a kórházakba, a mentők pedig legalább tízszeresen túl voltak terhelve.

Nem javított a hangulaton az sem, hogy a kormány csak ígérte, hogy lesz megoldás, de tenni szinte semmit nem tett. Nem is nagyon tudott. Az ellenzék a torkuknak ugrott, és szakpolitikusaik végtelen videóinterjúkban magyarázták, hogy miért rossz a jelenlegi stratégia, hol hibázott a vezetés, miért alkalmatlanok a feladatukra és miért kellene lemondaniuk egyes minisztereknek, illetve a miniszterelnöknek.

– Miért nem a helyzet megoldásával foglalkoznak? – ez volt a leggyakoribb kérdése azoknak, akiknek sikerült betelefonálniuk egy-egy ilyen műsorba.

Választ persze nem kaptak.

Miután abbamaradt a havazás, tiszta, de rendkívül hideg levegő áramlott az ország fölé. A letaposott hó a fő közlekedési utak kivételével mindenhol lefagyott. Ez talán még rosszabb volt, mint a havazás. Elakadt, árokba csúszott autók mindenütt, balesetek és torlódások akadályozták a forgalmat. Egy hétig tartott. A hatodik napon az összes tévécsatorna örömmel jelentette, hogy másnap megérkezik a várva várt felmelegedés és eső.

Nem mondhatni, hogy felhőtlen öröm váltotta fel az addigi közhangulatot, de valamelyest enyhült a légkör, amikor valóban elkezdett esni az eső. A miniszterelnök ragyogó mosollyal jelentette be az esti műsor előtti, rendkívüli beszédében, hogy hamarosan újraindul a tömegközlekedés, megindul az élelmiszer- és üzemanyag-ellátás, és úgy általában is helyreáll a rend. Az viszont nem tett jót az amúgy is megtépázott népszerűségének, hogy az egész beszéde alatt olyan érzetet igyekezett kelteni, mintha ő, egyedül ő oldotta volna meg a válságot.

Persze a sors furcsa fintora volt, hogy a helyzet nem változott meg, csak némileg átalakult. Az eső elmosta a jeget és a hó maradékát, ám nem állt meg ennyinél. Hol kisebb, hol nagyobb intenzitással, de folyamatosan esett. Már tizenhét napja egyfolytában esett…

Valamivel több mint három hét alatt az éves átlagos csapadékmennyiség kétharmada leesett. Országszerte új, természetes tavak alakultak ki, leginkább a folyók és patakok mentén. Épületek dőltek össze, az utak és vasútvonalak több helyen megsüllyedtek, akadozott az áramellátás, illetve a telekommunikáció is. Szinte minden repülőjáratot törölni kellett, és a reptereken ragadt utasok elhelyezésére sem volt lehetőség. Finoman szólva is lincshangulat uralkodott a várakozók között. Mindezeken felül pótolhatatlan műemlékek és turisztikai szempontból fontos látnivalók rongálódtak meg. Cornwall egyik nevezetessége, a Sajtprésnek nevezett gránittorony egy az egyben ledőlt, de kárt szenvedett a Stonehenge is. Az egyik trilit megsüllyedt, a fedőkő pedig elmozdult, és az egész régészeti terület víz alá került. Az anyagi kár milliárdokban volt mérhető. Kétséges volt az is, hogy a sokáig víz alatt lévő termőföldek alkalmasak lesznek-e a megművelésre.

Végül úgy tűnt, az időjárás kegyet gyakorol. Meleg napok köszöntöttek be, egyesek szerint talán túlságosan melegek is, de a lényeg az volt, hogy a kiáradt folyók visszahúzódtak és a belvíz is kezdett felszívódni.

A lapok már alig foglalkoztak az elmúlt hetek extrém időjárásával, inkább a Közel-Kelet eseményeire koncentráltak, mert azzal most sokkal jobban meg tudták rémiszteni az olvasókat. Egyedül a Weekdays című napilap foglalkozott még az időjárás következményeivel. Egyrészt, hogy szolidaritást mutasson a kormánnyal, és megpróbálja megvédeni az intézkedéseiket, másrészt pedig, hogy csillapítani próbálja a helyreállítások és a kárenyhítés miatti zúgolódást. Féloldalas cikkekben harsogta, hogy Stonehenge nagyrészt még mindig víz alatt áll, és a kabinet mi mindent tesz, hogy megmentse az építményt. Talán úgy gondolták, hogy Anglia egyik leghíresebb nevezetességének folyamatos emlegetése elvonja a figyelmet a hétköznapi problémákról. Persze tévedtek, mert az embereket inkább idegesítette már a téma. Leginkább azok voltak dühösek, akiknek odalettek az értékeik, a vagyonuk, a házuk, a birtokaik. Mit foglalkoztak ők most azokkal a kövekkel? Az egyöntetű véleményük az volt, hogy az újság cikkezhetne az égetőbb problémákról is. Akkor persze még nem tudták, hogy rövid időn belül ők is ott lökdösődnek majd az újságosstandoknál, hogy hozzájussanak a bulvárlap egy példányához.

2.

A hadsereg egyik átrepülő helikopterének a pilótái észlelték először, négyszáz láb magasból. A másodpilóta volt, aki észrevette. A Stonehenge területe hetekig víz alatt állt, ezért nem tűnt fel addig senkinek. Nem is nagyon kívánkoztak most oda az emberek, mert a sártenger bűzét mérföldekre vitte a szél. Szerencsére a gépen ebből semmit nem lehetett érezni.

– Figyelj csak! Mi lehet az? – mutatott ki a szélvédőn a másodpilóta.

A nedves talaj nagyobb gödreiben még mindig megcsillant egy-egy megmaradt pocsolya felszíne. A pilóta először nem értette, mi keltette fel a társa figyelmét. Aztán meglátta ő is. A sötétbarna felszínen egy majdnem szabályos fekete kör sötétlett. Ha éjszaka repülnek erre, nem is vették volna észre. De most, tiszta időben, két és fél órával naplemente előtt, nagyon is jól kivehető volt. A másodpilóta előhúzta a mobilját, bár tudta, hogy ezért akár meg is fenyíthetik. Parancsnoka vetett is rá egy megrovó pillantást, de az izgalmuk nagyobb volt annál, hogy ennél szigorúbb retorziót vegyen rajta a szabálytalankodásért. Gyorsan lőtt öt-hat képet és egy rövid videót is készített.

– Közelebb menjünk? – kérdezte vigyorogva a parancsnok, de persze nem az alárendeltjétől várt választ.

– Naná! – felelte a másodpilóta, mert mindennél jobban szeretett repülni, és ha bármilyen apropóból két perccel tovább lehetett a levegőben, azt meg is ragadta.

Mire kimondta a választ, a CH-47-es Chinook már be is dőlt kissé, és közelebb lavírozott a sötét folthoz. A turistákat most nem zavarhatták, mert nem is voltak. Ha néhány elszánt kalandor meg is akarta volna látogatni a híres helyet, csalódottan kellett volna távozniuk. Hetek óta zárva tartottak a rajongók és az Örökségvédelmi Hivatal nem kis bosszúságára. Előbbiek a látnivalók elmulasztása, utóbbi a bevételek kiesése miatt volt feldúlt.

A másodpilóta ismét csinált egy képet, de a kijelzőn nem a fekete folt látszott, barna sártengerrel keretezve, hanem az egész fekete volt. Lőtt még pár képet, de mivel mindegyik hasonló eredményt produkált, bosszúsan eltette a készüléket.

– Ennyit a havi huszonhét fontról!

A pilótát lekötötte a manőver, úgyhogy nem foglalkozott társa zsörtölődésével. Egészen közel voltak a folthoz, és most már tisztán látszott, hogy az egy hatalmas üreg a földben.

– Mi a franc ez? – kérdezte. – Valaki kihúzta a dugót a kádból?

Tényleg olyan volt, mint valami óriási lefolyó. Még a domborzat is ezt a képzetet támasztotta alá. Majdnem pontosan egy árok közepén volt, két szemben lévő lanka alján.

– Olyan, mint egy víznyelő. Ez meg is magyarázná, hogy hová tűnt az a rengeteg belvíz.

Most már mindkét pilóta élénken érdeklődött a nem mindennapi jelenség után. Hol előredőltek, hol az oldalablaknak nyomták a sisakjukat, hogy minél jobban lássanak.

– Fölé repülök, hátha bele tudunk nézni. Készítsd elő a telefont!

– Ez ma az eddigi legjobb ötleted! – vigyorgott a másodpilóta.

A gép az üreg fölé oldalazott, és két utasa nekikészült, hogy az oldalablakokon kilesve belenézzenek a mélyébe. A pilóta felől közelítettek, de ahogy elérték a lyuk száját, a gép hirtelen megremegett, majd harminc lábnyit zuhant. A motorok felbőgtek, és a műszerek valószínűtlen értékeket mutattak. Ha hinni lehetett volna nekik, akkor a helikopter már mínusz 220 láb mélyen repült a föld alatt, 110 csomós sebességgel. A pilóta próbálta egyenesben tartani és stabilizálni a gépet, a másodpilóta pedig a kapcsolókat igazgatva igyekezett segíteni neki, de erőfeszítéseik eddig nem vezettek eredményre. A helikopter ekkor megpördült, és még zuhant vagy ötvenlábnyit. Ha nem sikerül megállítani a pörgést és egyenesbe hozni a gépet, le fognak zuhanni. A pilóta tizenöt éves rutinja végül megmentette őket. Felpörgette a motorokat és lebuktatta a gép orrát, majd egyenesbe hozta, és amekkora sebességgel az öreg járgány csak tudott, megindult előre. Amint kikeveredtek az üreg légteréből és megszűnt az ismeretlen eredetű szívóhatás, a Chinook egyenesbe állt, aztán az iménti lendület hatására vagy ötszáz lábnyival arrébb sodródott. Ekkor megszólalt a rádió.

– Spinnaker 2-es, jelentést! Miért álltak meg civil terület légterében?

– Itt Spinnaker 2-es! Ismeretlen eredetű anomáliát észleltünk a területen. Ellenőrizni akartuk, de technikai és műszaki problémát okozott. Tíz percen belül leszállunk és jelentkezünk kihallgatásra.

– Vettem, Spinnaker! Leszállópálya zöld. Térjenek vissza!

3.

A két pilóta harminc percen belül megtette jelentését az eseményekről. Gondosan kifelejtették a beszámolójukból a másodpilóta engedély nélkül használt mobiltelefonját. A Helikopter Ezred parancsnoka eleinte nem akarta elhinni a történteket, mert egy akkora üreg a földben nem gerjeszthetett olyan szívóerőt, hogy lerántson egy CH-47-est, de aztán kénytelen volt elfogadni a magyarázatot. Viszont az eset további vizsgálatokat követelt, ezért értesítette közvetlen felettesét, aki hamarosan jelentett a Védelmi Minisztérium illetékesének. A hivatalnok munkaideje már a vége felé járt, úgyhogy gyorsan lerázta a fontoskodó katonatisztet. Ezeknek tényleg nincs jobb dolguk péntek délután, mint hogy szerencsétlenkedő pilóták baklövéseinek a részleteivel fárasszák az amúgy is leterhelt hivatalt? Mi köze neki valami rohadt lyukhoz a világ végén? De azért nem merte szó nélkül hagyni a jelentést, így gyorsan írt egy memót annak a főosztályvezetőnek, akire szerinte az ügy tartozott.

A főosztályvezető már rég hazament, csak a telefonján pillantott rá az érkező üzenetre, de azt sem értette, miért neki küldték. Világosan megmondta, hogy ha nem létfontosságú, akkor ne zavarják, mert ma este golfozik! Elnézést kért a játékpartnerétől és röviden visszaírt. Vizsgálja ki a hadsereg, hogy mi történt! Ez nem az ő asztala, csak abban az esetben, ha anyagi kár is keletkezett valamely haditechnikában. Elrakta a telefonját és igyekezett gyorsan túltenni magát a bosszúságon, mert fontos ütésre készült. Ha ezt a lyukat sikerül kettővel bevennie, akkor nyer, és ez most számára mindennél fontosabb volt. A győzelem azt jelenti, hogy könnyebben be tudja cserkészni ezt a halacskát, és a felesége nevén lévő vállalkozása újabb néhány milliócskával gazdagodik a zsíros védelmi piac morzsáinak felszippantásával.

Az apparátus végül mégiscsak beindult, mert a bázisparancsnok felhívta a Kulturális Örökséghez tartozó terület igazgatóját is. Otthon sikerült elcsípnie öltözködés közben, épp színházba készültek a feleségével. Szerencsére a teátrum nem rongálódott meg az elmúlt hetek időjárási viszontagságai alatt, így joggal remélhették, hogy a rengeteg bosszúság után végre kikapcsolódhatnak egy kicsit. Az Othello egy egészen modern feldolgozására szólt a jegyük és a Desdemonát alakító színésznőt egyenesen a Globe-ból szerződtették le erre az idényre.

Mikor megcsörrent a mobilja és meglátta az ismeretlen számot, először arra gondolt, nem veszi fel. Végül, valami hetedik érzéknek engedelmeskedve, a zöld gombot nyomta meg. Hirtelen fogalma sem volt róla, hogy miért hívja őt egy tábornok a hadseregből, mígnem aztán kezdte megérteni, hogy valami különös anomália miatt keresik. Belekérdezett néhány részletbe, főleg a pontos helyre vonatkozó adatok miatt, majd amikor összeállt a kép, hogy az egyik még feltárás alatt álló területről van szó, levette a nyakkendőjét és kibújt az ingéből is. Pólót és könnyű, oldalzsebes, khaki nadrágot húzott, és tizenöt perc múlva úton volt a munkahelye felé. A felesége szomorúan az egyik antik asztalra rakta a jegyeket, és míg lemosta magáról a sminket, azon gondolkodott, vajon vissza tudják-e váltani őket?

Az igazgató még menet közben hívta az irodáját, és utasította a régészeti vezetőt, hogy a terület őrzéséért felelős emberekkel együtt azonnal induljon el a jelzett helyre. A régész pár perc múlva visszaszólt neki, hogy elakadtak a sárban, és nem tudnak odajutni. Az igazgató nem egészen tíz perc múlva a helyszínen volt, és megállapította, hogy valóban képtelenség eljutni az üreghez. Udvariasságból visszahívta a tábornokot és beszámolt neki a helyzetről, majd biztosította róla, hogy azonnal intézkedik. A tiszt felajánlotta a segítségét, de az igazgató finoman elhárította azzal, hogy majd ők megoldják. Tárcsázta a feletteseit, de mivel nem ért el senkit, felhívta a Kulturális Államtitkárságot. Sikerült vonalvégre kapnia egy agyonhajszolt hivatalnokot, aki azonnal félretett minden más ügyet és figyelmesen meghallgatta az igazgatót. Amikor mindent gondosan lejegyzett, ígéretet tett a segítségre és megkérte, hogy legyen elérhető. Aztán megkongatta a harangokat, míg végül már a Belügyminisztériumhoz is eljutott a váratlan felfedezés híre. A Belügyminisztérium információkat kért a Védelmi Minisztériumtól, azok pedig a támaszpont parancsnokától. Így bezárult a kör, és a hétfőn, sebtében lefolytatott vizsgálat megállapította, hogy a hírt elsőként továbbító hivatalnok tulajdonképpen megfelelően járt el. A figyelem most a főosztályvezető felé irányult, aki a golfmeccset megnyerte ugyan, de az intézkedések eredményeként az állásától és a vaskos védelmi szerződéstől elbúcsúzhatott.

A bázisról hamarosan újra felszállt egy másik helikopter a két pilótával, aki a felfedezést tette, és ők segítették a levegőből a területre érkező, nehéz terepen is manőverképes katonai járművek mozgását. Már majdnem alkonyodott, amikor felszállt az első drón és berepült a terület fölé. A helyzetjelző lámpáinak piros és zöld fényei kiválóan látszottak 300 láb magasból is. A kamerával, infrakamerával és hőérzékelővel felszerelt ügyes kis eszköz óvatosan lebegett az üreg széle felé. A kijelölt röppályája alatt várakozó járművek személyzete egy emberként követte a tekintetével. Nagyjából hat lábra volt az üreg szélétől, amikor a jelentésben említett, ismeretlen szívóerő elkapta és a mélybe rántotta. Az egyik teherautó konténerében berendezett irányítófülkében semmit sem sikerült rögzíteni. Az utolsó közvetített kép az volt, amikor egy alezredes két ujjával búcsút intett neki, aztán a kép hirtelen szemcséssé vált, majd eltűnt. Később, a digitális javítás során annyit még ki lehetett venni, hogy a filmen szereplő tereptárgyak meglódulnak a drón alatt. Ez lehetett az a pillanat, amikor a szívóerő elkapta.

Az első döbbenet után a jelenlévők gyorsan összeszedték magukat és további megoldásokon törték a fejüket. Az ugyan nem volt világos, hogy akkor ez az ügy most tulajdonképpen melyik szervezethez is tartozik, ki irányít, ki az illetékes. A Kulturális tárca éppen úgy a magáénak akarta az irányítást, mint a hadsereg. Az igazgató szerint, mivel az ő területükön vannak, nekik kell irányítaniuk a kutatást. A hadsereg viszont arra hivatkozott, hogy ők észlelték az anomáliát, és csak az ő eszközeik képesek egyáltalán bejutni az üreghez, őket illeti a vezető szerep. A rendőrség igyekezett kimaradni a versengésből, de a helyi szintű vezetés teljes együttműködést ígért, ha szükség lenne a szolgálataikra. Mivel a vita parttalannak tetszett, a résztvevők előzetesen abban állapodtak meg, hogy a nyilvánosságot kizárják az ügyből. Amíg nem lehet megalapozott véleményt formálni a különös jelenségről, ne adjanak okot és lehetőséget a találgatásokra, tömeghisztériára, pánikra vagy a további elégedetlenségre. Az elgondolás talán jogos és érthető volt, de a bizarr események természetére jellemző, hogy ritkán maradnak titokban. Így volt ez most is. Az A303-as úton közlekedők, még az egyébként rutinos, viszonylag érdektelen ingázók is felfigyeltek a helikopterre és az éjszakai munkavégzést segítő reflektorok fényeire. Előbb csak azok tették szóvá a szokatlan mozgolódást, akik áthaladtukban éppen telefonáltak. Aztán következtek a heti fáradalmaktól kókadt, bámészkodó utasok. Egy-egy üzenet, homályos, elmosódott, semmit sem mutató fényképek, néhány rövid, sötét videó, amit az autókból készítettek mobiltelefonokkal. Egyre többen álltak meg, hátha megtudnak valamit az eseményekből, de semmit nem sikerült kideríteniük. Az üreg és a körülötte zajló munkavégzés jóval a helyszín valódi misztikumát jelentő kövek mögött és alatt helyezkedett el. Aztán a lépésben járőröző rendőrök megkezdték a kíváncsiskodó autósok hazaküldését.

– Megkezdődtek a területrendezési munkálatok – mondták az udvarias járőrök az érdeklődőknek.

Volt, aki belenyugodott ebbe, volt, aki nem, de az biztos, hogy az interneten és a szociális csatornákon terjedő témára felfigyelt a média is.

– Mi történik Stonehenge-nél? – kérdezték az online portálok vezető hírei.

A péntek már bőven benne járt az éjszakában, amikor a sajtónak sikerült becserkésznie az ottani eseményekről már szintén tudomással bíró kulturális államtitkárt. Ő ugyanazt mondta nekik, mint a rendőrök az út mentén álló bámészkodóknak, kivéve a Weekdays újságíróját. Neki egy kicsit bővebben ecsetelte a történéseket. Az újság számára most kifizetődött, hogy hetekig kiállt a kormány mellett, mert első kézből hivatkozhattak a magas rangú hivatalos forrásra. Az online felületükön már néhány perccel később olvasható volt a híradás. A sajtó egyelőre megelégedett a mesével, csak néhány szőrszálhasogató feszegette a kommentekben az eset körüli szokatlan furcsaságokat. Mivel egyéb érdekesség nem történt az országban és a nagyvilágban sem, hogy a másnapi kiadásig fenntartsák az érdeklődést, a portálok, főképp az ellenzékiek, elkezdték boncolgatni a kommentelők felvetéseit. Azok az oldalak, amelyek kevésbé próbálták a „komoly lap, komoly témák” látszatot őrizni, folyamatos frissítésekkel igyekeztek a felületükhöz láncolni az unatkozókat. Ha éppen nem volt „újabb hír”, akkor az interneten keringő kommentekből mazsolázgattak. Ezeket nem díjazták ugyan, de hamar közönségkedvenc lett az egyik szkeptikus megnyilatkozás. Még napok múlva is idézték és felemlegették:

„Most tényleg azt a hülye dumát próbálják meg beadni nekünk, hogy péntek este kezdik meg a helyreállítást, amikor ezek egy k..va kátyút sem temetnek be, ha lejárt a munkaidő, és inkább az összes sz.rt otthagyják egész hétvégére a lezárt úton?!”

Ahogy a gátszakadás megindul, úgy nyert egyre nagyobb teret a világhírű látványosság körül zajló felhajtás. Mert a munka szakadatlanul folyt. Másnap a rendőrségnek már a kőkörökhöz vezető összes utat őriznie kellett, mert egyre többen érkeztek, hogy megtudják, mi folyik ott valójában. Jól értesült „források” tudni vélték, hogy a hadsereghez tartoznak a helyszín fölött lebegő helikopterek. Akadtak, akik katonai járműveket láttak arrafelé haladni. Mások azt firtatták, miért csak egy adott ponton rendezik a területet? Az államtitkárság által sebtében felállított sajtószolgálat csak annyit erősített meg, hogy a terep adottságai és a felázás miatt valóban igénybe vették a hadsereg segítségét.

Erre sokasodni kezdtek azok a hangok, amik arról érdeklődtek, vajon milyen megfontolásból küldenek egy régészeti lelőhelyre többtonnás járműveket? Mert ebből következően, ha barlangrajzokat akarnak feltárni valahol, akkor az útban lévő köveket majd úgy robbantják fel? A hivatalos álláspont az ilyen jellegű kérdéseket akadékoskodásnak, hozzánemértésnek és összeesküvés-elméletnek titulálta. De mindez semmi volt ahhoz képest, amikor a valódi gátszakadás másnap útjára indult.

Egyelőre semmilyen módszerrel nem sikerült információkat szerezni az üreg mélységéről és kialakulásáról. Próbálkoztak szondákkal, kamerákkal, mikrofonokkal, nem vezetett eredményre. A helyszínre szállítottak egy ismert geológust, ő sem tudott meg sokkal többet. A terület geológiai térképe és a feltételezett kéregszerkezet alapján megpróbált segítséget nyújtani az üreg kialakulásával kapcsolatban, de igazából csak találgatni tudott. Azt biztosan állította, hogy sem földrengéstől, sem meteorbecsapódástól nem keletkezhetett. Ha víznyelő, akkor aligha lehet annyira mágneses, hogy le tudjon rántani egy helikoptert. Ha viszont mágneses, akkor miért nem érzékelhető ez távolabb a tátongó nyílástól? Azt is megerősítette, amit a hadsereg már sejtett. Egy ekkora szívóhatás túlzónak tűnik egy ekkorka lyukhoz. Még mindig a víznyelő látszott a legelfogadhatóbb magyarázatnak, viszont ebben az esetben kérdésessé vált a technikai eszközök meghibásodásának oka. Csak találgatni tudtak. A hadsereg elrendelte a katonák váltását és a pilóták is hazamehettek, miután aláírták a titoktartási nyilatkozatot. Este az ágyban, röviddel azután, hogy az üreg a második drónt is beszippantotta, a másodpilóta megmutatta a telefonjával készített meglehetősen elmosódott, pixeles képeket a barátnőjének. A lány teljesen odavolt tőle. Azokon a képeken, amik nem sikerültek, csak nevetett.

– Azért annak örülök, hogy erről a lyukról sem tudtál jobb képeket csinálni, mint rólam szoktál! – tette hozzá, és beletúrt barátja hajába.

Többszöri kérlelésére a másodpilóta átküldte neki a képeket azzal a határozott kéréssel, hogy nem mutathatja meg senkinek. Erre ígéretet is kapott, és a lány valóban nem is mutatta meg senkinek – másnap reggel egyszerűen átküldte a legjobb barátnőjének. Végül is nem szegte meg a szavát. A legjobb barátnővel váltott néhány elragadtatott üzenet után inkább a közeli vendéglő napi specialitására koncentrált. A legjobb barátnő majdnem egy teljes órán át képes volt magában tartani a bizalmas közlést, majd ő is elküldte egy barátnőjének. És ezzel átszakadt az a bizonyos gát. Vasárnap este 19 óra 39 perckor a kép megjelent az első médiaplatformon. A Weekdays főszerkesztőjének legnagyobb bosszúságára nem az ő lapjuk közölhette először a szenzációt.

A pilóták hétfő reggeli fegyelmi tárgyalása megalázóan rövid volt. A másodpilótát egy rendfokozattal visszavetették, és örökre eltiltották a repüléstől. Földi szolgálatra rendelték, amennyiben a hadsereg tagja kíván maradni.

A pilóta csak azért úszta meg egy fegyelmivel és időszakos eltiltással, mert bajtársa eskü alatt vallotta, hogy felettese nem tudott a mobiltelefonról. A képeket akkor készítette titokban, amikor a pilóta a manőverezéssel volt elfoglalva.

A lefokozott, megtört másodpilóta csúnyán összeveszett a barátnőjével, majd bevágta magát a kocsijába, és meg sem állt a szomszéd kisvárosig, ahol a kevéssé népszerű kocsmában nem kellett tiszttársaival találkoznia. Jól leitta magát, és a kocsija hátsó ülésén aludt. Mikor kedden reggel hazament, a barátnője helyett csak egy cetli várta, amelyben a lány szakított vele és közölte, hogy elköltözik. A másodpilóta túltette magát az alkohol iránti pillanatnyi undorán, és elővett egy üveget a szekrényből. Mire ismét sikerült teljesen lerészegednie, a médiafelhajtás akkora lett az általa felfedezett üreg körül, hogy az ügy a miniszterelnök asztalára került.

4.

A rendkívüli kabinetülésre még aznap, kora este sor került. A politikai egyszínűség, a civil életben kötött barátságok és a megszámlálhatatlan, oda-vissza tett szívesség már jóval a mostani, közös munka előtt erős csapattá kovácsolta őket. Rivalizálások, mélyben rejlő irigységek és a megkaparintott pozíciók miatti féltékenységek persze bomlasztották már az egységet, de még nem volt akkora felhajtóereje, hogy komolyan fenyegesse őket a szétesés és az egymás ellen fordulás veszélye. A miniszterelnök a száját elhúzva olvasta át újra az előtte heverő jelentést.

– Valaki meg tudná mondani végre, hogy mivel is van dolgunk?

A kulturális tárca vezetője megköszörülte a torkát. Nem tudta, hogy kezdjen bele, mert főnöke valamiféle elfogadható válaszra várt, ő pedig nem rendelkezett ilyennel. A franc essen a többiekbe, hogy ilyenkor csak hallgatnak! Bezzeg, amikor díszpáholy kell a Liverpool-meccsre, akkor minden szart megígérnek!

– Még nem tudjuk, miniszterelnök úr! Te is megkaptad a jelentéseket, amik egyelőre egy kalap szart sem érnek. Nem tudunk lejuttatni semmilyen mérőeszközt vagy kamerát és…, illetve le tudjuk juttatni őket, de nem működnek. Eddig két drón is odalett. Semmink sincs! Az odarendelt geológus is csak találgat.

A miniszterelnök elgondolkodva gyűrögette a jelentés sarkát.

– A régészek eddig nem is tudtak róla, hogy az a kurva lyuk ott van a földben? – kérdezte.

– Nem. Semmiről sem tudtak. Ha a helikopterről nem veszik észre, talán még most sem tudnánk, hogy ott van.

– Lehetséges, hogy valami fegyver okozta? Elképzelhető, hogy a ruszkik vagy a kínaiak próbáltak ki valami új technológiát?

Ez a kérdés már a védelmi miniszternek szólt. A nagydarab férfi mocorogni kezdett a széken.

– Kizárt! Az előzetes vizsgálatok alapján biztos, hogy semmilyen ismert fegyver vagy technológia nem képes ilyesmire. Az üreg szélén nincsenek sem égésnyomok, sem semmi más ehhez hasonló jel. Ezáltal kizárhatjuk a rakétát, a lézerfegyvert és a szeizmikus csapást is, illetve nem okozhatta meteorbecsapódás sem. A hírszerzés is vizsgálódik, egyelőre nincs konkrét eredmény, de még korai is lenne! Kiszóródás sincs az üreg körül, úgyhogy föld alatti robbanás vagy robbantás sem lehetett. Most várunk egy műholdra, ami készít róla néhány képet.

– Mikor?

– Legkorábban holnap hajnalban tud kezdeni.

– Eredményeket akarok!

– Mit kezdjünk a sajtóval? – kérdezte a kulturális államtitkár.

A miniszterelnök nagy szemeket meresztett, aztán elhúzta a száját és úgy felelt.

– Hát, ha arról van szó, el tudom vezetni én is a tárcádat, de akkor mi szükség van rád? – kérdezte atyai hangon.

Az államtitkár gyorsan kijavította a kérdést, mintha a főnöke értette volna félre.

– Úgy értettem, továbbra is tagadjunk, vagy elismerhetjük, hogy valami ismeretlen dologba futottunk bele?

Ez fogas kérdés volt, de a miniszterelnöknek el kellett ismernie, hogy jogos. És persze szép próbálkozás az embere részéről. Ha ő most döntést hoz, azzal a felelősséget is átvállalja, és a végén ennek az egész cécónak a levezénylése is rajta marad.

– Te mit gondolsz?

Az államtitkár utálta ezt a pingpongot, aminek a főnöke a mestere volt. Általában az érdekesebb államügyekben, főleg ha némi pénzt is ki lehetett érte csikarni, a tárcák versengtek egymással, de ez most valami más volt. Ebbe most könnyebb volt belebukni, mint glóriát szerezni vele. Amikor az újraválasztásért hajráztak, fűt-fát ígértek a választóiknak. Átlátható, felelősségteljes, takarékos kormányzást, ilyesmiket. Azok persze el is hitték, és ők még most is itt vannak, de az államtitkárnak úgy tűnt, ha ebbe belefognak, akkor elköltenek egy rakás pénzt a semmire. Magában elfintorodott a gondolatra, hogy szó szerint a „kútba” szórják a milliókat. A végén meg még ő lesz érte a hibás! Mivel semmiképpen sem szerette volna, ha az ügy nála marad, megpróbálta a legkézenfekvőbb módon lepattintani magáról ezt a bonyodalmat.

– Egyáltalán ki az illetékes az ügyben? – kérdezte.

A miniszterelnök gúnyos vigyorra húzta a száját.

– Hogy is neveztétek? Anomália? Szóval ez az anomália a te tárcádhoz tartozó területen van, nemde?

– Az igaz, de nekünk nincsenek eszközeink az alapos vizsgálathoz! A hadsereg pedig már amúgy is ott van… – azt nem tette hozzá, hogy a vége úgyis az lesz, hogy a védelmi tárca lenyúlja az ügyet.

A védelmi miniszter ismét fészkelődni kezdett. Kellemetlennek érezte a rá irányított figyelmet. Egy pillanatra átfutott az agyán, hogy azt a túlbuzgó tábornokot, aki a saját hatáskörében, az ő megkerülésével döntött arról, hogy besegít a régészeknek, a világ legrohadtabb tűzfészkébe vezényelteti. Most óvatosan kell lavíroznia. Alaposan megfontolt minden szót, mielőtt kimondta.

– Mi csak besegítünk ott. Adtunk pár teherautót, és ennyi! A terület belföldön van, és így nem a mi hatáskörünk. Persze ha tudjuk, támogatjuk a szaktárcát, akié az ügy.

A belügyminiszter volt a kabinet legfiatalabb tagja. Fiatal volt, de agilis, és profi módon lavírozott a politikai útvesztőkben. A kormány egyik legnépszerűbb tagja volt. A támogatottsága még bőven ötven százalék felett járt. Lassú, teátrális mozdulattal becsukta az előtte heverő dossziét és eltolta maga elől. A miniszterelnök figyelmét nem kerülte el a gesztus.

– Ez nem a mi ügyünk! Ha szükség van a rendőrség támogatására vagy erőforrásaira, akkor számíthattok rám, és megoldjuk az átcsoportosítást, de a belügynek semmi köze az esethez!

Némi hallgatás után a kulturális államtitkár tette fel a mindenkit foglalkoztató kérdést:

– Akkor most mi legyen?

– Felhívjam a német kancellárt és kérjek tőle tanácsot? – kérdezte némi szarkazmussal a miniszterelnök. – Vagy toljuk át az ügyet a külügyre? Ők még nem kaptak lapot ma este! Miért van olyan érzésem, hogy egyikőtök sem akarja a lompost betolni a csalánosba?

Senki nem felelt. Jól tudták, most már akármit mondanának vagy javasolnának, főnökük akkor is úgy intézné a feladatok delegálását, hogy mindenkinek egyformán rossz legyen, aki érintve van benne. Ennyire már ismerték. Ha az elején felvállalják, akkor talán jobban jöhettek volna ki belőle, de a miniszterelnöknek már bőven elég kényelmetlenséget okoztak ezzel a tologatással, hogy most bosszút akarjon állni érte. Úgy ültek az asztal körül, mint aki a Korona Bíróság ítéletére vár, csak ez kicsit talán kiszámíthatatlanabb és kényelmetlenebb várakozás volt.

– Az ügy egyelőre a védelmi minisztériumé. Amíg nem tudjuk, miről van szó pontosan, kezeljük nemzetbiztonsági kockázatként! A kulturális tárca kutasson fel minden szakértőt, aki csak segíthet megérteni, hogy mi a fene történik ott! Dolgozzatok be a hadsereg és a régészek keze alá! – ez volt az a bizonyos bosszú a kulturális tárcán az okozott kényelmetlenségekért. – És továbbra is ti kezeljétek a sajtót! Ne derüljön ki, hogy mi van a háttérben! Vagyis, hogy mi sem tudunk lószart se!

A beállt csend arra utalt, hogy befejezte. A védelmi miniszter szólalt meg.

– Hozzáférhetek a rendkívüli alaphoz?

A miniszterelnök szúrós tekintettel nézett a tárcavezetőre.

– Alig várod, hogy rátedd a kezed a lekváros üvegre! – gondolta magában, de hangosan csak annyit mondott: – Ezért nem nyitjuk meg a rendkívüli alapot, de holnap elintézek neked egy 100 millió fontos külön forrást!

Ez volt a kegyelemdöfés a bosszú után. Legalábbis, ami a vonakodó államtitkárt illette. Mindenki tudta a teremben, hogy egy ekkora összeg egyelőre teljesen felesleges. Ezt csak azért biztosítja, hogy még nagyobbat rúgjon azokba, akik lerázták magukról a kényes ügyet. A belügyminiszter persze nem vette magára a csörtét. A pénzügyminiszter jelezte, hogy kérdezni akar.

– Honnan kívánod előteremteni a forráshoz a pénzt, miniszterelnök úr?

– A felét a kulturális tárcától vonjuk el, a másik felét pedig szedd össze azokról a helyekről, ahol éppen nincs rá szükség!

Az államtitkár azt hitte, felrobban a dühtől, de persze ezt próbálta titkolni. Valamiért az volt az érzése, hogy túllőtt a célon a túlzott ellenkezéssel, és ennek az ügynek a vége az ő regnálásának a vége is lesz egyben. De nem merenghetett tovább, mert főnöke még folytatta:

– Eredményeket akarok, és amíg le nem zárjuk az esetet, minden este kérem a jelentést, hogy hol tartunk! A titkosszolgálatok is közvetlenül nekem számoljanak be mindenről, ami kapcsolatba hozható ezzel az egésszel! – A belügyminiszterre nézett: – Te még maradj!

Az első kabinetülés ezzel véget ért, és a tárcavezetők csendben távoztak. A védelmi miniszter oldalba bökte a kulturális államtitkárt.