© 2022 Disney Enterprises, Inc.

All rights reserved.

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2026

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.disney.manokonyvek.hu

A kiadásért felel a kiadó ügyvezető igazgatója.

Minden jog fenntartva.

Eredeti cím: Mirror, mirror

ISBN 978-963-584-904-8

Olvasószerkesztő: Dér Adrienn

Fordította: Herman Alexandra

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Borítóterv: Scott Piehl és Catalina Castro

A borítót rajzolta: Jim Tierney

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Köszönöm, anya, hogy annak idején meggyőzted a félős, hatéves kislányodat, hogy felüljön a Hófehérke Ijesztő Kalandjai hullámvasútra Walt Disney Worldben – bármennyire is félt a Gonosz Királynőtől. (Megérte!)

– J. C.

Egészen másmilyennek tűnik most, gondolta a hercegnő, amikor újra megpillantotta a kastélyt. Úgy érezte, évek óta nem látta, pedig valójában csupán néhány hét telt el. Ahogy a hegy tetején derengő, hatalmas épületre nézett, szinte alig kapott levegőt. Azok a szörnyű falak tele voltak elvesztett élete árnyaival és emlékeivel.

De ennek nem muszáj így lennie.

Tudta, ha sikerül véghez vinniük, amit elterveztek, mindent megváltoztathatnak. A kastély és uralkodói ismét reményt adhatnak a királyság tagjainak. Ehhez azonban szembe kell néznie mindazzal, amit odabent talál majd – még akkor is, ha minden porcikája tiltakozik ellene.

– Sietnünk kell – mondta Anna, utat vágva magának a szederbokrok között. Ezen az úton észrevétlenül juthattak el a kastély melletti faluhoz. – Nincs már túl sok időnk az ünnepség kezdetéig.

A hercegnő felgyorsította a lépteit.

Hazafelé tartott.

Már nagyon régóta nem érezte az otthonának a kastélyt, pedig egykor valóban az volt.

Ha erősen koncentrált, képes volt olyannak látni a palotát, amilyen gyerekkorában volt. Szeme előtt egy szeretett, csodálatos kastély képe jelent meg, amelyre büszkék voltak az emberek. (Hiszen ők maguk építették a saját kezükkel, kőről kőre.) Szürke kőfalait akkor még nem nőtte be az elburjánzott borostyán. Akkoriban minden egyes bokor, fa és virág tökéletesen ápolt volt. A madárházból mindig áradt a madárdal. Az ablakok csak úgy vakítottak. A tó reménnyel telve csillogott a hegy lábánál. Vizén gyakran hajóztak a környező partok felől érkező látogatók. A kastély kapui szinte mindig nyitva álltak, és gyakran előfordult, hogy egyik pillanatról a másikra ünnepség kerekedett a falakon belül.

Mostanra azonban minden megváltozott. A kastély a szorosan behúzott függönyöktől elsötétített ablakaival teljesen elhagyatottnak tűnt. A vár körüli vizek tükörsimák voltak – egyetlen hajó sem merészelte megközelíteni a királyság határait. A meghajlott, rozsdás kapukat lezárták. A környéken néhány hűséges őrt leszámítva senki sem járt. A királyság fénykora már régen véget ért.

György király és Katalin királyné jó szívvel gondoskodtak királyságukról. A környék földjei alkalmasak voltak a mezőgazdaságra, a felszín alatt pedig virágzó gyémántbányák terültek el. A királyi pár a tartomány virágzása miatti örömét gyakori ünnepségekkel fejezte ki, melyeken bárki részt vehetett. Ha a hercegnő becsukta a szemét, maga előtt látta, ahogy apja a levegőbe emeli, miközben szól a hegedű és táncolnak az emberek. Az emlék azonban hamar szertefoszlott, ahogy meghallotta az ágak recsegését Anna előtt.

Túl sokáig várta az erőd falai között, hogy valaki kiszabadítsa. Oly sokáig élt odabent szeretet és nevetés nélkül! Talán ezért keveredett a kastély fényébe valamiféle fakó romlottság. A túlélés érdekben sokáig elfogadta a sorsát. Most azonban úgy döntött, ennek véget kell vetnie.

A kastély falai előtt állva ráébredt, hogy csakis saját magát tudja kiszabadítani. Ezért tért vissza. Hogy visszaszerezze azt, ami az övé. Nem csupán a kastélyt – a királyságot és a trónt is. Nemcsak saját boldogságát, de a népéét is.

Tudta, hogy eljött a harc ideje. Ezért utazott olyan messzire, ezért tett kockára mindent, majd fedezte fel magában az erőt, melynek létezéséről még csak nem is tudott. Ingrid királynő sosem volt igazán népszerű, az elmúlt években azonban a közömbösséget felváltotta a rettegés. Nem engedhette, hogy a népe tovább szenvedjen. Tudta, hogy eljött az idő.

– Nézd! – mondta Anna, miközben átverekedte magát az utolsó néhány ágon.

Az árnyékok helyét felváltotta a napfény.

– Elértük az utat. Ha még egy kicsit továbbmegyünk, a hentesüzlet mellett észrevétlenül besurranhatunk a kapun. A királynő megparancsolta, hogy mindenki vegyen részt az ünnepségen, úgyhogy rengetegen lesznek ma a bejáratnál.

Szorosan összefogta maga előtt a barna köpenyt, melyet Anna készített neki, és amely hamar az egyik legnagyobb becsben tartott tulajdonává vált. Nemcsak melegen tartotta, de a mintája édesanyja régi utazókabátjára emlékeztette. Amikor viselte, úgy érezte, anyja még mindig vele van, vagy legalábbis segít neki, hogy megtalálja a megfelelő útitársakat. Hálás volt Anna barátságáért, és mindenki másnak is, aki valamilyen módon a segítségére volt. Tudta, hogy sosem felejti el a kedvességüket.

Annához fordulva így szólt:

– Nem gondolod, hogy ettől csak még nehezebb lesz bejutnunk?

A lány megfogta a kezét.

– Ne aggódj, barátnőm! Könnyebb utad lesz, mint amilyen nekem és Henri hercegnek volt ma reggel. A tömegben nem fognak észrevenni.

– Tudsz valamit Henriről? – kérdezte reménykedve a hercegnő.

Anna megrázta a fejét.

– Biztos vagyok benne, hogy jól van. Ha nem így lenne, már tudnánk róla – mondta, majd maga után húzta a hercegnőt. – Én inkább miattad aggódom – folytatta. – A kapukon belül mindenki felismer majd. Be kell jutnod, mielőtt észrevesznek. Gyorsnak kell lennünk, hogy minél előbb a szerelmedhez érj. Már vár téged.

A szerelmed. A hercegnő kissé elmosolyodott. Ő és Henrik sok mindenen mentek keresztül az elmúlt héten, a korábbi eseményekről nem is beszélve. Felgyorsította a lépteit.

Ahogy Anna megjósolta, aznap reggel teljesen kihalt volt a falu. Egyetlen kocsival sem találkoztak az úton. Akkor éppen gyalog sem utazott senki, bár jó néhány lábnyom látszott a porban. A hercegnő arra számított, biztosan őrzik a falu bejáratát, de amikor ő és Anna beléptek a nyitott kapun, egy őr sem állt a posztján. A kapu mellett elhaladva a hercegnő egy kovácsoltvas jelzőoszlopra kifüggesztett hirdetményt vett észre. Miközben elhaladtak mellette, gyorsan átfutotta a szövegét.

Ingrid királynő minden hűséges alattvalót felszólít, hogy ma délben jelenjenek meg a kastély kertjében tartandó ünnepségen! Ezen jeles alkalom tiszteletére a mai napon minden falusi létesítmény zárva tart. A távol maradók neve feljegyzésre kerül.

A hercegnő megborzongott. Annának igaza volt, gondolta. Az ünnepségen kötelező a részvétel. De milyen furcsa parancs ez! Nem mintha meglepte volna Ingrid királynő erőszakossága, a királyságban azonban évek óta nem tartottak semmiféle ünnepséget. Az emberek annyira féltek a királynőtől, hogy nem akartak semmi olyasmit tenni, amivel esetleg kitűnhetnek a tömegből. Lehajtott fejjel, árnyékok között élték az életüket. A hercegnő arra gondolt, hogy egy ilyen felszólítás igencsak nyugtalanító lehet a számukra, tekintve, hogy a királynő sosem rendez ünnepségeket – már ha valóban ez a célja.

Szó nélkül haladtak a kastély felé vezető poros úton. Bár a hercegnő járt már ezeken az utcákon, még mindig meglepte a környék csendessége. A kis, fából készült, nádfedeles házak szorosan sorakoztak egymás mellett az út mentén. A kolostor harangja ünnepélyesen delet ütött a kihalt téren. Az emberek láthatóan engedelmeskedtek Ingrid királynő parancsának. A hercegnő gondterhelten felsóhajtott.

– Ugye tudod, hogy nem kell egyedül harcolnod? – kérdezte Anna gyengéden. – Hadd csatlakozzak hozzátok!

– Nem – rázta meg a fejét a hercegnő. – Hálás vagyok mindazért, amit értünk tettél, de az út további részét egyedül kell megtennem.

Úgy tűnt, Anna mondani akar még valamit, beszélgetésüket azonban kiáltozás szakította félbe. Egy férfi futott feléjük. Arcát elöntötte a rettegés.

– A királynő egy boszorkány! – ordította. – Kerüljétek a főteret! Fussatok! Bújjatok el! Vagy Ingrid királynő titeket is megátkoz!

A hercegnő annyira megrémült, hogy nem volt képes felfogni a férfi szavait. Anna mozdulatlanul meredt maga elé. Mit tett velük a királynő? gondolta kétségbeesve a hercegnő, majd futni kezdett a főtér irányába.

Anna utána eredt.

– Várj! Hallottad, mit mondott! Lehet, hogy csapda!

Ha gyanítja, hogy közeledem, ám legyen!, gondolta a hercegnő. Az ösztönei azt súgták, valami szörnyű dolog történt. Ki kellett derítenie, mi az.

A kastélyhoz közelebb érve látta, hogy az egész falu összegyűlt a téren. Az emberek a nyakukat nyújtogatva próbáltak a bezárt kapuk mögé lesni. Láthatóan szó sem volt semmiféle ünnepségről. Nézte, ahogy a falu lakói idegesen helyezkednek, hogy jobban láthassanak. Néhányan kiáltoztak és sírtak, mások pedig a gyerekeket a vállukra véve próbálták megtudni, mi történik. Anna és a hercegnő is igyekezett közelebb férkőzni.

– Ne nézz oda! – mondta egy anya a kisfiának. – Menjünk innen, mielőtt mi következnénk.

– Tudja valaki, hogy ki ez? – kérdezte egy másik asszony.

– Királyi vér, ha engem kérdezel!

A hercegnő keresztülverekedte magát a tömegen, hogy egészen előrejuthasson. Anna a karjába kapaszkodott – nem akarta elveszíteni.

– Elnézést! – mondogatta a hercegnő. – Elengedne?

A tömeg azonban csak tovább bámészkodott és hangoskodott, mintha észre sem vennék.

– Ez boszorkányság! – jelentette ki valaki.

– Figyelmeztetni akar minket! – szólalt meg egy másik.

– Senki sem állhat az útjába!

– Vajon csak alszik, vagy meghalt?

– Meg sem moccan. Biztosan halott.

Kiről beszélnek?, gondolta kétségbeesve a hercegnő. Az évek során tanult jó modort figyelmen kívül hagyva előrenyomakodott, hogy a kapu elé érve megnézhesse, mi okozza a felfordulást. Amint azonban odaért, azt kívánta, bár ne tette volna.

– Ne! – sikoltotta, majd kitépte a karját Annáéból, és megragadta az előtte álló rácsokat.

Henrik volt az. Az ő Henrije! Egy üvegkoporsónak tűnő dobozban feküdt egy emelvényen, lehunyt szemmel, legszebb ruháiban. Az arca szinte békésnek tűnt. Összekulcsolt keze közé egy szál fehér rózsát helyeztek. A hercegnő azonnal megértette a neki szóló üzenetet. Meg kellett tudnia, hogy a fiú életben van-e.

– Várj! – mondta Anna, miközben barátnője besurrant a rácsok között.

Az őrök nem tudták megállítani.

– Várj!

A lány azonban továbbfutott. A köpeny lehullott a válláról.

– Nézzétek! A hercegnő! – kiáltott fel valaki.

Ő azonban nem állt meg. Fellépett az emelvényre, a koporsó fölé hajolt, majd felnyitotta az üvegfedelet.

– Henri! Henri! – kiáltozta.

A fiú szeme azonban csukva maradt.

A lány megfogta a herceg kezét. Még meleg volt. Henri mellkasába temette az arcát. Mindenhonnan kiáltozás és zűrzavar hangjai hallatszottak. A tömegből sikolyok és zokogás hangja tört fel.

– Ő az!

– Visszajött értünk!

– Ments meg minket, hercegnő!

A lány igyekezett kizárni az emberek hangját, és a számára legfontosabb hangra koncentrált: a herceg szívverésére. De mielőtt még egyetlen dobbanást is hallhatott volna, valaki lerántotta az emelvényről, és villámgyorsan maga felé fordította. Azonnal felismerte a nagydarab, pocakos férfit.

Ahogy elmosolyodott, aranyfoga megcsillant a fényben.

– Vigyétek az árulót Ingrid királynőhöz! Már várja a hercegnőt.

A lány emelt fővel tűrte, hogy elrángassák Anna és a tömeg mellől.

– Isten hozott itthon, Hófehérke! – súgta a fülébe a férfi.