részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Karen Swan: The Christmas Postcards

Copyright © Karen Swan, 2022
All rights reserved.

Hungarian translation © Ács Eleonóra, 2023
XXI. Század Kiadó, 2023

borítóképek © cottage © Alamy; other images © Shutterstock
borító design © Macmillan Publishers

ISBN 978 963 568 436 6

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám
Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Borus Judit
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Bérci Ágnes

Elektronikus változat
Ambrose Montanus

Michael Georgesnak, amiért kiásta az összes gödröt

Prológus

Whinfell, Cumbria, 2018 októbere

– Nem tudom megcsinálni. – Natasha keze megfeszült a kábelen, az ujjai elfehéredtek, miközben igyekezett nem lenézni.

A függőhíd enyhén kilengett, ahogy Hels a másik végére érve kiugrott az emelvényre. A lány gyakorlatilag végigszökellt rajta, s inkább egy Disney-féle mókusra emlékeztetett a Hófehérkéből, mint egy fogorvosgyakornokra Somersetből. Megfordulva látta, hogy Natasha kővé dermedve áll a híd végét rögzítő két rönk között. Az arcán tükröződő öröm átváltott meglepődésbe, majd virgonc kuncogásba.

– Jaj, csak azt ne mondd, hogy elakadtál! – nevetett, majd tapsolni kezdett. – Ez annyira vicces!

Elővette a telefonját, és készített néhány fotót, ahogy mereven állt ott.

Natasha rémülten nézett rá. Azt mondta volna, hogy földbe gyökerezett a lába, ha nem látta volna még a vak is, hogy pont nem tapad hozzá semmihez. Kilenc méter magasan volt a föld fölött, és csupán egyetlen kábel tartotta.

– Nem tudom megcsinálni – ismételte meg, ezúttal próbálva hangosabban és érthetőbben beszélni.

– Édesem, ha tudsz részegen a macskaköveken járni a vintage Jimmy Choodban, akkor ez is menni fog. Szemet fel, mozgás, hopp-hopp. Mindenkit feltartasz.

Natasha remegve lenézett, próbált az edzőcipőjére fókuszálni, nem pedig az alatta tátongó mélységre. Megparancsolta a lábának, hogy járjon, de mintha a sátán ösztökélte volna, a tekintete egyenesen a mélybe siklott. A fenyőtobozok borította talaj mintha felemelkedett, majd újra lesüllyedt volna. Nyöszörögve lekuporodott – esetlenül, nevetségesen, kényelmetlenül. Égni kezdett a combizma.

A függőjárda ismét kilengett, amikor a háta mögött Sara egy lépéssel közelebb lépett. Mindig három palló távolságot kellett tartaniuk az előttük haladótól, ezt mondta a fickó, aki felcsatolta őket. Vajon csak ő volt az egyetlen, aki figyelt rá? A többieknek mind elvonta a figyelmét Hels csábtánca a srác háta mögött?

– Gyerünk, Nats! – sürgette Sara. – Mozgás! Hűvös van, ha megállunk.

– Én… én… – Natasha habozott, megpróbált újra felegyenesedni, de mintha betonból lett volna a teste. – Tényleg elakadtam.

– Natser – szólt újra Hels. – Gondolj csak a margaritákra, amiket ezután fogunk inni. Mmm.

Ezt könnyű volt mondani a fatörzs köré épített szilárd emelvény biztonságából. Natasha kétségbeesetten nézte. Még tizenhárom palló volt odáig. Miért állt meg? Ha továbbmegy, mostanra már odaért volna, és minden rendben lenne. A bajok mindig akkor kezdődtek, amikor bekapcsolt az agya.

A háta mögül türelmetlen kiáltásokat hallott: Mi a baj? Mozogjatok már! Forgalmi dugót okozott. A kábelrendszer miatt a függőjárdákon senki sem tudott előzni, és csak valamelyik emelvényen csatolhatták le a karabinert. Amíg ő nem halad, addig ők sem haladhattak.

– Nem bírok, nem bírok, nem bírok – suttogta, tudva, hogy senki sem hallja. Lehajtotta a fejét, és rájött, hogy remeg. Nem bírt visszamenni, de előre sem. A levegőben lebegett, és csak arra várt, hogy lezuhanjon.

– Hé!

A kiáltás áthatolt az agyát elborító ködön. Lenézve meglátta az oktatót, aki becsatolta őket és biztonsági eligazítást tartott nekik – épp kivette Hels kezéből az előre kikevert maracujás martinit –, ahogy felnéz rá. Csípőre tett kézzel figyelte.

– Jól vagy?

– Nem tudod rávenni, hogy menjen tovább? – kiáltotta valaki hátulról.

Natasha megrázta a fejét.

– Nem megy. Nem bírok megmozdulni.

Már a hangja is elment.

– Öt perce így áll – szólt közbe valaki más.

A férfi egy pillanatig pislogott, és nézte, ahogy Natasha két palló között összegörnyedve áll. Senki sem marad önszántából ilyen megalázó és nyilvánvalóan fájdalmas helyzetben.

– Rendben, akkor felmegyek.

A lány összehúzott szemmel figyelte, ahogy felmászik a létrán az előtte álló fán lévő emelvényre. Pillanatokon belül Helena mellett állt, aki mondott neki valamit, amire ő bólintott. Natasha levegőért kapkodott, amikor a híd megfeszült a súlya alatt, ahogy rálépett, és lazán elindult felé, mintha a kocsmában lenne.

– Nats, ugye?

Bólintott.

– Jól vagy? Nem érzed rosszul magad? – kérdezte a srác, megállva előtte.

Még mindig félig guggolva, Natasha felnézett rá.

– Te… nem csatoltad be magad – suttogta hitetlenkedve, és még szorosabban markolta a kábelt. A srác bármelyik pillanatban meghalhatott.

– Ó, a francba! – kiáltott fel, amikor lenézett, és látta, hogy biztosítás nélkül áll ott. – Folyton elfelejtem. – Rákattintotta a karabinerét a kábelre. – Ne mondd el a főnökömnek, jó? – vigyorgott.

Natasha nem válaszolt. A fickó lezser hozzáállása nem segített abban, hogy jobban vagy nagyobb biztonságban érezze magát.

A fiú leguggolt elé, könyökét a térdére támasztva.

– Szóval tényleg itt ragadtál, mi?

– Nem tudom megcsinálni – suttogta Natasha. – Sajnálom.

– Semmi gond. Le fogunk vinni. Tökéletes biztonságban vagy, ígérem.

Ránézett a srácra, és látta, hogy kedves a tekintete, hogy a végtelen nyugalma ellenére, amellyel a fák tetején mozog, nem gúnyolja ki a gyávasága miatt. Most felállt, de a mozdulattól kilengett a híd, Natasha pedig szorosan a kábelbe kapaszkodott, miközben újra felnyögött. Úgy érezte, mindjárt lezuhan, meghal; a mellkasa elszorult, alig kapott levegőt.

A fickó kinyújtotta a kezét, hogy segítsen visszanyerni az egyensúlyát, a bőre meleg volt az övéhez képest; a lány olyan erősen kapaszkodott bele, hogy elszorította a saját vérkeringését.

– Szóval, Nats, az én nevem Tom. Nem hagyom, hogy leess, ígérem. Bízol bennem?

Natasha nem válaszolt. Ez egy idegen, persze hogy nem bízott benne! Tom halkan felnevetett.

– Akkor ezt nemnek veszem.

A lány ismét a férfira szegezte a tekintetét – még mindig ez az egyetlen része, amely mozogni tud.

– Rendben. Hát legyen. Az elutasításoddal és a gyanakvásoddal még tudok dolgozni.

Dacára a félelmének, Natasha elmosolyodott.

– Ez jó. Így ni. Mosolyogj! – Tom visszavigyorgott rá, ő pedig még dermedt rémülete közepette is látta, milyen jóképű: egyike azoknak a vidám, mosolygós, sportos fickóknak, akik bármit meg tudnak csinálni, és azt könnyűnek állítják be. – Oké, akkor először megpróbálunk felállítani. Semmi hirtelen mozdulat. Csak lassan felegyenesedsz.

Felegyenesedni? Ezzel az erővel akár azt is mondhatta volna, hogy álljon kézen. Natasha érezte, hogy a mosolya elhalványul, a légzése felszínessé válik.

– Nem. – Alacsonyan kellett maradnia, rejtve, kicsiben.

A fiú elhallgatott. Natasha látta, hogy felméri és kezd rájönni, hogy ez nem közönséges lefagyás. Tényleg leragadt, mintha odahegesztették volna.

– Oké, akkor jön a felállás kezdőknek. Te továbbra is kapaszkodj a korlátba, én pedig a hónod alá teszem a kezem, és segítek felemelkedni. Így biztonságban fogod érezni magad…

A lány megrázta a fejét.

– Nem.

Újabb szünet következett. Ha még állni sem tud, mennyi a reménye arra, hogy járni fog? Látta, hogy a srác megfordul, kétségtelenül valamelyik kollégáját kereste, de a legközelebbi oktató néhány fával arrébb, egy kisfiú születésnapi partijával volt elfoglalva. Natasha szégyenére a gyerekek ide-oda pattogtak és ugráltak az ösvényen: se kapaszkodás, se félelem.

Tom visszafordult hozzá.

– Oké, akkor próbáljuk meg ezt. Ha megengeded, közelebb megyek hozzád, és átölellek. Aztán becsukod a szemed, én pedig felállítalak úgy, hogy nem is kell látnod, hol vagyunk.

– Nem. – A hangja inkább csak sóhajtás volt.

– Hát, vagy ez, vagy a nyugtatólövedék.

A lány rémülten kapta fel a fejét, de a fiú megvonta a vállát.

– Csak félig vicceltem.

Natasha nyelt egyet.

– Hunyd be a szemed. Gyerünk, hunyd be a szemed a kedvemért. Nem csinálok semmit. Csak csukd be a szemed, és engedd át magad az érzésnek, hogy milyen idefent.

– De pont ezt nem akarom érezni – motyogta Natasha.

Tom elvigyorodott, mintha valami vicceset mondott volna.

– Tudom, de ha „megérzed” a teret magad körül, és azt is felismered, hogy valójában nem zuhansz, az segít az ösztöneid feloldásában. Lehet, hogy a testednek nem fog tetszeni idefent, de az elméd megnyugszik, hogy biztonságban vagy. Csak próbáld ki! Itt vagyok melletted, nem hagyom, hogy bármi bajod essen.

Natasha óvatosan lehunyta a szemét. Ennek hatására felerősödött a többi érzéke, és élesen érzékelte a szellőt, nemcsak a teste körül, hanem alatta is. Érezte a kábel csavarodását a tenyerében, a tölgyfa lécek szilárdságát a lába alatt, az égető érzést a combjában. Érezte a saját testét ebben a térben – bizonytalanul, de stabilan.

Amikor újra kinyitotta a szemét, Tom őt nézte.

– Jól vagy?

Bólintott.

– Meg tudsz állni a saját lábadon?

Gyorsan megrázta a fejét.

– Akkor beléphetek a személyes teredbe, és átölelhetlek? Biztosíthatlak, hogy nincs bennem semmi hátsó szándék, de megnyugtatja az idegrendszeredet, ami most éppen eléggé fel van pörögve.

A lány ismét apró félmosollyal jutalmazta a fiú viccét.

– Rendben. Bármit, hogy lemehessek innen.

– Jó. Akkor rálépek ugyanarra a lécre, amelyen állsz. A híd kissé meg fog mozdulni, de nem fogunk felborulni vagy leesni… – És mielőtt a lány meggondolhatta volna, rálépett ugyanarra a lécre, amelyik őt tartotta. A járda megmozdult a súlyáthelyezéstől, és ahogy a srác belépett a személyes terébe, Natasha keze úgy repült felé, mintha ő lenne az egyetlen szilárd kapaszkodó. Alighogy elengedte a kábelt, Tom átkarolta, és a mellkasához szorította. Nats nem látott át a válla fölött, így North Face gyapjúpulóverének feketeségébe bámult, nem látott semmit, de rájött, hogy most legalább már áll.

– Jól vagy? – kérdezte a fiú, amit ő főleg a mellkasa dübörgéseként érzékelt.

– Aha.

– Jó. Most pedig lépj a lábamra.

– Hm?

– Lépj rá a lábamra.

– Nem lehet. Összetörlek.

A fickó nevetése újabb morajként zúgott a fülébe.

– Azt kötve hiszem – kuncogott. – Gyerünk, lépj rá. Ne aggódj, van rendszer az őrületben.

Natasha tétován a lábára tette a magáét. Ez nevetséges volt, mégis úgy tűnt, hogy a nyugtatólövedék egyetlen alternatívája.

– Most pedig kapaszkodj erősen.

– Mit fogsz csinálni? – kérdezte, erősen belekapaszkodva.

– Gondolj úgy rá, mint egy táncra.

– Táncra? – ismételte rémülettől elfúló lélegzettel.

– Igen. Mi most… – Tom hirtelen megpördült, mindkettőjüket száznyolcvan fokban elfordítva. – …fordulunk.

Mielőtt még tiltakozhatott volna, már vége is volt. Érezte, hogy a srác keze felemelkedik a hátáról, és babrál valamit a hámja egyik karabinerével kettejük között, és rájött, hogy leoldja és újra rögzíti magát a függőösvényhez, megakadályozva, hogy a kábel köréjük csavarodjon. Aztán csinált valamit az ő hámjával is.

Néhány pillanattal később ismét a hátán volt a keze. Gyorsan dolgozott, még csak oda sem kellett néznie. Úgy tűnt, a félelem ismeretlen fogalom számára.

– Még mindig jól vagy?

Natasha alig bírt bólintani. Egy idegen lábfején állt, úgy tapadt hozzá, akár egy bogáncs, kilenc méterre a földtől, és a legszívesebben meghalt volna.

– Tudsz keringőzni? – kérdezte a fiú, de nem hagyott időt a válaszra. – Nagyon egyszerű. Lép, lép, zár. Lép, lép, zár. – A lába az utasítások ütemében mozdult, hátrafelé sétáltatva a lányt, egyik keze a kábelkorláton, a másik a dereka köré fonva, míg Natasha pillanatokkal később érezte, hogy egy nagyobb lépést tesz. Elakadt a lélegzete és még erősebben belekapaszkodott.

– Most már kinyithatod a szemed – mondta Tom egy kis szünet után.

Hm? Megálltak. Natasha tétován, az egyik szemét kinyitva, hátrább lépett – de csupán egy lépést. A srác valahogy összecsatolta a hámjaikat, egymáshoz kötötte őket, így a lány mozdulatai finoman rángatták. Tom most egyetlen mozdulattal újra elengedte.

– Terra firma, mondjuk úgy – vigyorgott, amikor a lány meglátta, hogy az emelvényen vannak.

Hátrabotorkált a fiú lábáról a deszkákra.

– Ó, istenem, vége, vége – zihálta, egyik kezét a mellkasára szorítva, miközben lenézett a szilárd talajra. Nem volt biztos benne, hogy támasz nélkül is meg tud állni, ezért térdre rogyott, és lehajtotta a fejét. Vége volt.

– Nekem is elgyengülne a térdem ekkora hősiesség láttán! – nevetett fel kacéran Hels. Ő még a postással, sőt a postás kutyájával is flörtölt. – Hogyan köszönhetné meg neked?

– Semmi szükség rá. Ez hozzátartozik a napi munkámhoz – kuncogott Tom. Lecsatolta a hámot a kötélről, és leguggolt a lány elé. – Jól vagy? – kérdezte halkan.

Natasha felnézett, és a gyomra összeszorult a szégyentől, most, hogy a rémület fátyla már eltűnt a szeme elől és rendesen látta a fiút. Magas volt, ezt már tudta; barna haj, dús szemöldök, kék szem, igen; de volt valami a mosolyában, a kedvességében, amitől legszívesebben újra belekapaszkodott volna, újra a nyakába fúrta volna az arcát. Valahogy ismerősnek tűnt, mintha már találkoztak volna.

– Nagyon köszönöm. Annyira szánalmasnak érzem magam.

– Ne érezd. Megesik az ilyesmi – mondta Tom. – Nap mint nap. Ne ostorozd magad. Jól csináltad.

Tudta, hogy csak kedves akar lenni. Hiszen még a kisgyerekek is bátrabbak nála.

A srác bizonyára leolvasta a kétkedést az arcáról, mert elnevette magát.

– Még mindig nem bízol bennem, mi?

– Nem, én… nem. – Nats erőtlenül megrázta a fejét, szerette volna, ha Tom hisz neki, de cserben hagyták a szavak, az idegesség elnémította. Úgy érezte, mintha az elméje és a teste csak most kerülne vissza az irányítása alá. Mi történt ott hátul? Emlékezett, hogy a fiú milyen ügyesen elterelte a figyelmét viccekkel, milyen biztonságban érezte magát abban a pillanatban, amikor a karjába zárta, a zavarra, amelyet amiatt érzett, hogy ráállt a lábára, és táncoltak a fák ágai között…

– Komolyan mondom, Nats, jól csináltad. – A fiú szavai arra kényszerítették, hogy a szemébe nézzen, és valami elektromosságot érzett, mintha valami több cikázott volna közöttük egyszerű kedvességnél. Úgy tűnt, ezt Tom is megérezte, mert kissé elkomolyodott, és a tekintetük néhány pillanattal tovább kapcsolódott össze, mint azt az udvariasság megkövetelte. Kinyitotta a száját, de a szavak csak némi késéssel érkeztek. – …álljunk fel, rendben?

Felállt, és a kezét nyújtotta. A lány belecsúsztatta a kezét a markába, érezte, milyen nagy a tenyere az övéhez képest, az ujjai szorítását, ahogy könnyedén talpra húzta. Újabb szünet következett.

– Szóval… – A srác elmosolyodott, kissé megrázta a fejét, és elfordította a tekintetét. – Ööö… szóval, tudom, hogy a teljes élményért fizettél, és ez teljesen rajtad múlik, de azt tanácsolnám, hogy légy elnéző magaddal, és ne gyere fel újra. Elég durva sokkot kaptál, márpedig ennek szórakozásnak kellene lennie, nem rituális kínzásnak.

– Pontosan. Ez egy leánybúcsú. A kínzás majd a házasságkötés után jön, Nats, nem előtte! – mondta Sara, aki épp ekkor lépett az emelvényre, és lecsatolta magát.

– Férjhez mész? – kérdezte Tom, egy lépést hátrálva, és csípőre tette a kezét.

– Ez ennyire meglepő? – kérdezte Hels fanyarul a fiú reakciója láttán.

– Csak olyan… – Újra Natasha felé fordult. – Olyan fiatalnak tűnsz.

– Hát igen, az igazi szerelem magasról tesz a korra – jegyezte meg Hels. – Rómeó és Júlia tinik voltak.

– Én nem vagyok tini – tiltakozott Natasha gyorsan.

Tom lassan bólintott.

– Hát… gratulálok.

– Köszönöm. – Natasha az emelvény deszkáira szegezte a tekintetét.

Látta a mögötte elakadt emberek lábát, akik elsiettek mellette, kétségbeesetten igyekezve eléje kerülni, nehogy újra szerencsét próbáljon.

– És ne aggódj, nem áll szándékomban még egyszer kitenni magam vagy bárki mást ennek – tette hozzá, hátrasimítva a haját. – Tényleg nagyon sajnálom, hogy gondot okoztam.

– Nem okoztál gondot.

Amikor Natasha felemelte a fejét, a srác még mindig őt nézte, de a korábbi pimasz vigyor már eltűnt az arcáról. Mintha szikrázott volna a levegő közöttük, és a szeme sarkából látta, ahogy Hels szeme kitágul, a szája vigyorra húzódik, mintha ő is észrevette volna. Natasha tudta, hogy sokáig emlegetni fogja ezt a váratlan flörtöt.

– A többiek már biztosan nyugtalankodnak, hogy hol vagyunk. – Sarára pillantott, a kirándulás szervezőjére.

– Miattuk ne aggódj – legyintett a lány. – Amíg várakoztunk, írtam Rachnek, hogy a faháznál találkozunk. Nemrég végeztek.

Natasha a szemét forgatta, és a homlokára szorította a kezét zavarában, amiért ekkora felfordulást okozott.

– Jézusom, mekkora idióta vagyok.

– Nem, ami azt illeti, ez nagyon jó így. Legalább lesz idejük elrejteni a sztriptíztáncost.

– Micsoda? – Natashának lehullt a keze.

Hels felhördült.

– Az arcod!

– Azt mondtam, hogy semmi…

– Semmi vegetáriánus, ha jól emlékszem – fejezte be helyette Sara, elgondolkodva ráncolva a homlokát, miközben ujjával a száját ütögette.

Natasha látta, hogy Tom jól szórakozik a viccen. Ám a mosolya mintha elhalványult volna, amikor a tekintetük újra találkozott.

– Hát… úgy tűnik, érdekes hétvége elé nézel. Örülök, hogy sikerült megmentenünk az életedet, különben lemaradtál volna róla.

– Azt hiszem, jobb lett volna lezuhanni – nyögte Natasha. – Inkább választanék egy éjszakát az intenzíven, mint egy sztriptíztáncost, aki az arcomba tolja a csípőjét.

– Nem mondanád ezt, ha Channing Tatumről lenne szó – húzta el a száját Hels.

– Biztos, hogy jobban érzed magad? – kérdezte Tom.

– Igen. Csak hihetetlenül ostobának.

Tom ránézett a többiekre.

– Mindig ilyen szigorú önmagához?

– Ne is kérdezd – sóhajtott Sara. – Nem véletlenül hívják Tökéletes kisasszonynak. – Vágott egy grimaszt. – Mondjuk úgy, hogy magasak az elvárásai.

– Ó!

– Tökéletes haj, tökéletes lakás, tökéletes test, tökéletes vőlegény…

– Én is itt állok! – tiltakozott Natasha. – Hallom, amit mondasz!

– Látod? Tökéletes hallás.

Tom elvigyorodott, ám ekkor az övére erősített rádió recsegve életre kelt.

– Hív a szolgálat – sóhajtott fel. – Vissza a munkához.

– De hát most nem velünk vagy szolgálatban? – tudakolta Hels. – Nem maradhatnál? Hiszen épp most mentetted meg az életét! – mondta drámai hangon.

– Azt hiszem, nehéz lenne azt állítani, hogy dolgozom, miután a beszélgetés a sztriptíztáncosokra terelődött – viccelődött a fiú. Rájuk nézett, majd a tekintete megállapodott Natashán. – Örülök, hogy megismerhettelek benneteket. Nats, jó szórakozást a lánybúcsúdon.

– Köszönöm. Mindent. – A lány próbált könnyednek mutatkozni, de a hangja feszülten csengett.

– Ha bármikor táncolnál egyet a fák között… én vagyok a te embered. – Tom megvonta a vállát, és a tekintete elidőzött rajta, még akkor is, amikor kezdett elfordulni.

– Fogadok, hogy minden lánynak ezt mondja – mormolta Hels, miközben figyelték, ahogy fiú visszamegy a létrához, előhúzza a rádióját, és belebeszél. Most valaki más megmentésére indul? Olyan mindennapos, laza dolognak állította be az egészet.

– Hahó, Nats, figyelsz?

Hm? Natasha gondolatai hirtelen visszatértek: Hels az ujjaival csettintgetett az arca előtt.

– Igen, most már a régi önmagad vagy, csajszi. Nem láttad, milyen könnyedén felkapott odakint. Pokolian szexi volt.

– Ha te mondod. Én túlságosan el voltam foglalva azzal, hogy ne kapjak szívrohamot – motyogta a lány, miközben megpróbálta elhessegetni az üresség érzését, amely kezdett eluralkodni rajta. Az idegesség lecsengése lehet?

Sara a vállára tette a kezét.

– Egyébként mi történt? Az egyik pillanatban még minden rendben volt, a következőben meg úgy néztél ki, mint szarvas a reflektorfényben.

Natasha megrázta a fejét, ugyanolyan tanácstalan volt, mint a barátnője.

– Őszintén nem tudom. Nagyon jól éreztem magam, tényleg. Egyszerűen a semmiből jött.

Sara a homlokát ráncolva nézett Helsre.

– Ne engem kérdezz – vonta meg Helena a vállát. – Én nem is tudtam róla, amíg ide nem értem, és észre nem vettem, hogy nincs ott mögöttem. Az egyik percben még a fogadalmáról beszélgettünk, a következőben meg már csak kapaszkodás, kapaszkodás; gyakorlatilag vészhelyzet.

– De most már jól érzed magad? – tudakolta Sara aggódó tekintettel.

– Jól. Ez csak valami… idióta dolog volt.

– Nos, azt hiszem, nyugodtan mondhatjuk, hogy mindannyiunk pulzusát megemelte – kacsintott Hels, és oldalba bökte. – Ez a fickó minden bizonnyal kárpótolt azért, hogy egy kalandparkba jöttünk leánybúcsúra.

Sara rémülten kinyitotta a száját, de Natasha megnyugtatón a karjára tette a kezét.

– Csodásan érzem magam!

– Biztos?

Natasha bólintott. Szegény Sara annyira megijedt annak lehetőségétől, hogy csalódást okoz. Mint a legrégebbi és legjobb barátnőjének, valójában Helsnek kellett volna megszerveznie a hétvégét, de mindannyian tudták, hogy akkor minden gyorsan félresiklana. Még a sztriptíztáncos lett volna a legkevesebb.

– Akkor keressük meg a többieket, és ebédeljünk – indítványozta Hels. – Éhen halok. A kéjvágy mindig meghozza az étvágyamat.

– De ti ketten nem szeretnétek végigmenni a pályán? – kérdezte Natasha. – És tök jól elvagyok, keresek egy padot, és megvárlak benneteket. Rémesen érezném magam, ha miattam kellene kihagynotok.

– Tash, azért vagyunk itt, hogy bulizzunk, nem azért, hogy a madarakat lessük – jelentette ki Hels. Elővette a farmerzsebéből az elektromos cigijét, és beleszívott, miközben lemásztak a létrán a földre.

– Ugye, csak vicceltetek azzal a sztriptíztáncossal? – kérdezte Natasha, ahogy levették a kerékpárjaikat az állványról, és elindultak az erdőben kanyargó sima úton.

– Tartok tőle, hogy csak azt ígérhetjük meg, hogy nem lesz vega kaja – vonta meg a vállát Hels. Natasha inkább érezte magát fogolynak, mint menyasszonynak, ahogy a két lány között biciklizett a hétvégi ház felé vezető úton, ahol a többiek forralt borral és esetleg egy tangás férfival várták. Felnevetett, nem törődve a gyomra mélyén még mindig ott lapuló rettegéssel, és tovább tekerte a pedált. Mindig csak előre, a jövője felé.

Tartalom

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License