Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A KÁVÉHÁZ

Tíz éven alul

Telefonvicc

A záróra

A hízottak

A MOZI

Pusztul a mozi

Magyar film

Mozgó halottak

A JÁTÉK

Csalnak

Finis

Zalán, a barátom

Dopping

KÖZGAZDASÁG

Apokalipszis

A 3 idegenek

A Hortobágy

A vaspiac

A börzesztrájk

Csábítás

Utazás Horvátországba

AZ IGAZSÁG

Pallós

Kéz a zsebben

A kalauz

A VÁROS

Helyet, helyet

Régiségek

És most világváros?

Ó, idő!

Nem fér össze

Piccadilly

Meleg étel

Bazalt

A SZÍNHÁZ

A kommüniké

Koránkelők

Kételkedem

Főpróba

A kegydíj

ÚJSÁGÍRÁS

A fogsor

Hogyan művelődöm?

A szerecseny

POLITIKA

Herczeg Ferenc: miniszter

A pógár

Irodalom és kaszinó

Csipogás

A goromba külföld

IRODALOM

Magyar népdal

Önéletrajz

Felolvasás

A pályadíj

A perzsák

UTAZOM

Mélázás

Gyorsáru

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Gábor Andor

MIT ÜLTÖK A KÁVÉHÁZBAN?

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-984-4 EPUB
ISBN 978-963-678-009-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1914.
Az elektronikus változat az 1914. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Frants Peter Henningsen (1850 – 1908)
A Café in Copenhagen
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A KÁVÉHÁZ

Tíz éven alul

Társadalmi mozgalom készül a tíz éven alul való gyermekek kávéházba-nem-vitelére. Ez a mozgalom maga: a legsúlyosabban kompromittáló adat e társadalom ellen. Szedje össze ki-ki az ő legfrissebb életerejét, mellyel undorait leküzdeni szokta, s azután képzelje el, minő társadalom az, melyben egy ilyen mozgalom megindulhat. Minő társadalom? Sársadalom. Pesti társadalom, amely magát társadalomnak nevezte el, holott, ha idején a szótárba tekint, olt megpillanthatta volna a saját megkeresztelésére a nyáj és konda szavakat, amik a célnak és az igazságnak sokkal jobban megfelelhettek volna. Ez az emberkonglomerátum azonban (egyelőre tartózkodom attól, hogy valamely egyéb főnévvel határozzam meg közelebbről), ez az emberkonglomerátum azonban nem néz bele a szótárba, hanem ahelyett bemegy a kávéházba és elhozatja az összes illusztrált lapokat és világszemléletet merít belőlük.

És ne vigyék ezentúl magukkal a tíz éven aluli gyermekeket?

Nem engedhetem; kedélyem egész harsányságával tiltakoznom kell a nevelésnek hiányossá tétele ellen. Hogyne, majd nélkülözöm a tíz éven alulit, aki minden második percben megjelenik az asztalomnál és az én illusztrált lapomhoz nyúl, amikből én vagyok világszemléletet merítendő! És a másik kis penészvirágot, aki krumplin-fehéredett angyalarcát, a hullámzó szőke fürtökkel, legalább háromszor odatolja, s a székhez nyúl, melyen a napisajtó van összegyűjtve számomra, hogy kellő mennyiségű embergyűlölést, lenézést és utálatot tanuljak belőle. Jön, mondom, az angyal, a lapok közül azt fogja meg, amelyik legalul van, halkan kihúzza s visszamegy a mamájához. Hogy angyal ment el mellettem, azt csak abból tudom meg, hogy a következő percben az összes lapok hatalmas dörejjel a földre csúsznak a székről. De az angyal már a mamájánál van s én csak a cvikkeremen át küldhetem el hozzá gyilkos szempillantásomat, mellyel ezt akarom kifejezni:

- Te pesti emberbimbó, te! Mért nem tartasz nagy költőnkkel, Madách Imrével (sztregovai és kiskelecsényi), ki azt állítja, hogy csak később válik megszokott pimasszá! Ó, mért nem később? Mért sietteted ennyire az evolúciót és a differenciálódást? Te vakarcs, te tízéven aluli!

De a gyermekkedély mindezt meg nem érti. A gyermekkedély már ül a mamája mellett, egyik kezét egy pohár tiszta vízben tartva, másik kezét orrába mélyítve. És én nem akarom elcsúfítani a pesti kávéháznak a képét. Sőt, ha ki tudnám vinni, hogy egy ilyen kávéház, amikor legtelibb, leghangosabb, amikor legpestibb: megkövesedjen, én megfenném a lépéseket, s az egész kávéházat elvinném a Múzeumba. Ott ülne akkor - kőből - az egész művelt középosztály, a világ legbárgyúbb és legfölöslegesebb szavaival a férfiak ajkán, a nőkén ama mosollyal, mely a szomszéd asztalnál ülő senkinek szól, mennyet ígérőén, de legföljebb egy pikoló-kapucinert megérően. Ott ülnének a háború-szakértők, lótudósok, kulissza-szimatolók, talentummérlegelők, irodalom-kóstolók, művészet- meghatározók, élet-szabályozók, törvény-megállapítók, világ-oktatók... Mit mondjak? - szemétre valók. Mit mondjak? Az egész társadalom. Amely most megmozdult, hogy a tízéven aluli érdekében akciót fejtsen ki.

Á! Ehhez nem adhatom a belegyezésemet. Egy társadalomban, amely nem érdemli meg az egyéni jogokat, nem fogom eltűrni, hogy valakit, ha megannyira tízéven aluli is, megfosszanak e jogoktól. S nemhogy szűkítenem, de kiterjeszteném a korhatárt. Kevés csecsemőt látok a kávéházakban és kevés haldokló öreget. Hozzák be őket is, hogy az élet valóban a kávéházban kezdődjön, á-peu-prés, és ugyanott végződjön, valóban. Mert, tisztázzuk már a kérdést, az élet maga a kávéház. Rontsuk már le azt a teóriát, hogy a pesti ember a kávéházba nyargal, mert ott olcsó pénzért megkaphatja mindama luxuriózumokat, amik otthon nem állnak rendelkezésére. A magunk ámítására találtuk ezt ki.

Nem igaz.

Nincs az a tömeglakás, amiben köbméterszám szerint kevesebb levegő jutna egy emberre, mint a kávéházban. De éppen ez a kevés levegő kell a társadalomnak. Nincs is tüdeje több levegő számára. Ha nem szívhatná a meleg szivarvég és cigaretta-csutak szagát, kék és szürke füstfalatokkal, hamar tüdővészbe esnék és elpusztulna. A levegő miatt. S ha csakugyan kávét inna otthon s nem gálicköves petróleumot, gyomorbetegségei támadnának. Ha nem egy-forintot fizetne egy szelet sonkáért, hanem húszkrajcárnyi sonkával egyszer jóllakhatnék saját négy fala közt: elpusztulna. Ha nem nyelhetné pincérek konfidenciáit, mandzsettagomb-árusok élceit, meghalna humortalanság címén.

Hagyjátok, bölcsek, hagyjátok így az én társadalmamat, ahogy van. Ne akarjátok rendbe hozni és megtisztítani, mert renddel és tisztasággal megölnétek. Ne támogassátok a tízéven aluli mozgalmat. Ne mondjátok, hogy milyen nagy és gyönyörű dolog ez. Humanitárius. Társadalmi! Ne mondjatok semmit. Föl se keljetek a kávéházi asztal mellől emiatt. A kávéház e városba való, e város a kávéházba való. A gyerek is onnan való, a gyerek is odavaló. Inkább dolgozzátok át világfelfogásotokat kávéházi alapon. A jó isten kis sapkával a fején csak néha-néha látható. ő a főköszönő. Rafael és Mihály arkangyalok gérantokul képzelhetők, akik, mint mellékköszönők, megjelennek az asztaloknál és megkérdik: tecetmárrendelni? Maga a szolgálattevő angyalszemélyzet keshedt szmokingot visel és jobb- és bal-lapockájából egy-egy piszkos szalvéta áll ki fehéren. E szárnyukon röpülnek egyik üdvözült-csoporttól a másikhoz, hogy kihallgassák a beszélgetéseket, feldöntsék a székeket, leöntsék a ruhákat és ne hozzanak semmit, ami rendelve lett.

És ebben a világfelfogásban nagyszerűen el lehet helyezni a tízéven aluliakat is, Murillo pufókjai gyanánt, akik fehér média-füstgombócokon ülnek, a két tenyerükre könyökölnek és szalmaszálon át szívják ki a Zilüsztrációnból a képeket. Boldogtalan Pestallozzik, hol akarjátok nevelni a pesti gyereket? Zöld lombok alatt? Sarjús mezőn? Csobogó vizeken? Hogy erős legyen? Vállas? Tüdős? Hisz akkor tizennyolcéves korában kiveri saját apját-anyját a kávéházból, leromboltatja ezt a várost, s ahol ruhatárak petyhüdt prémkabátjai lógtak, oda embereket akasztat!

Nolite tangere! Ne nyúljatok a világrendemhez!

Telefonvicc

Tényállás: a szobrász ül a kávéházban, a felesége telefonhoz hívja. A telefonnál egy másik úr van, aki, mikor hallja, hogy egy női hang kéri a szobrászt, igy szól:

- Á, á, a szobrászt keresi? Akkor maga modell? Mi? Ha modell, akkor jöjjön fel a lakásomra, én Szerencsétlen Flótás vagyok, tanár, lakom Búbánat utca 2., harmadik emelet 4.

Mindezt gyorsan, olyan gyorsan, hogy a szobrász felesége sem arra rá nem ér, hogy lecsapja a kagylót, sem arra, hogy megmondja:

- Hallja, téved, én a szobrász felesége vagyok.

A sértés megtörtént, s míg a szobrász felesége tudta, hogy őt Szerencsétlen Flótás, tanár, Búbánat-utca 2., harmadik emelet 4. sértette meg, addig Szerencsétlen stb. nem tudta, hogy kit sértett meg. De megtudta. Mert a szobrász, akinek a felesége nyomban ezután, telefonon elmondta a történteket, kivitte a kávéház közepére a tanárt és ott négy pofont adott neki, szűrve, habbal, minden nélkül. Úgy kell a tanárnak! úgy kell a tanárnak! ez az ember első érzése. Ördög bújjék az ennyire éhes férfiba, aki a telefon-kagylót is fülön ragadja, hogy kávéházból, dróton át, hamar-hamar egy kis szerelmet csikarjon. Ugyancsak ördög bújjék az ilyen civilemberbe, akit e szó modell annyira megszédít, hogy mindjárt találkáról és csókról álmodik. Továbbá: megérdemli a sorsát az olyan gyönge fejű ember, aki egy pillanat alatt tíz évre való vigyázatlanságot tud kifejteni s már meg is nevezi magát, valósággal felírja a címet az arcára, hogy a levegőben úszó pofonok valahogy okvetlenül odataláljanak. Szóval ez az ügy, mint általában az olyan ügyek, amikben egypár egészséges pofon esik, jól elintézettnek látszik; az első pillantásra. (Ne feledjük el, hogy domesztikált vadállatok vagyunk, hogy egész nap míderbe van szorítva a modorunk, hogy szembehazudjuk egymást, hogy állandóan mosolygunk, mikor a fogunkát kéne csikorgatnunk, szóval, hogy valamennyien úgy állunk az élet nagy spájzában, mint a pergamenpapírral bekötött, erjedő dunsztos, amely kikívánkozik az üvegből, de muszáj, hogy békével megmaradjon. Mily ritkán is verekszünk mink, derék kultúremberek! Ezért örülünk, mikor egy-egy egészségtől kicsattanó ábrázaton valóban kicsattan egy pofon, s mikor a moziban azt látjuk, hogy a kitűnő francia színészek milyen nagyszerűen rúgják meg a partnerüket ott, ahol a kabát véget ér, s a nadrág elkezdődik. Ezt az egész örömet azonban, még itt is, zárjelbe kell erőszakkal visszagyömöszölni.) Emelem tehát poharamat, a távollevő egészséges emberiség nevében, a szobrászra, aki pofozott.

De visszaeresztem a poharat. Gondolkodom. A sértés megtoroltatott. Igen. De vajon elkövettetett-e? Nézzük csak. Szembekerülök egy tisztességes asszonnyal, modellnek nézem, a lakásomra hívom s megkapom a pofont, még mielőtt megtudtam, hogy a hölgy, akivel szembekerültem: nem modell. Valahogy még csak megérdemeltem a pofont, mert modellnek néztem valakit, aki nem az (most egyelőre abban a gondolatkörben mozogva, hogy aki modell, azt csakugyan hívhatom a lakásomra). Azonban itt a telefon. Nem is kerültem szembe a tisztességes nővel, nem is néztem modellnek, csak a hangját hallottam modellinek, vagy még azt sem. Mind téves logikával dolgoztam. Vannak filozófusok, - egyiknek a nevét tegnap olvastam, de már elfeledtem, - akik szerint a hibás logika bűn.

Kérdés azonban, hogy olyan bűn-e, amelyért pofon jár? Nem valószínű. Azután: lehet-e megsértenem valakit, akiről nem tudom, hogy kicsoda? Aligha. Mert a sértést, a szóbelit, igy lehetne definiálni: megsértek valakit, akiről egyrészt én tudom, hogy ez meg ez, ilyen és olyan, másrészt a köztudat is tudja, de én az illetőről mégis azt állítom, hogy nem-ez és nem-az, és nem ilyen, hanem amolyan.

Vagyis: személyes jellegét és közismert tulajdonságait szántszándékkal eltorzítom. Amit azonban nem ismerek, azt nem torzíthatom el. Amig valakiről nem tudom, hogy kövér, addig, ha azt állítom róla, hogy sovány, csak helytelent állítottam s nem őt, hanem magamat tettem nevetségessé. Úgy nézem, hogy ez a tanár úr esete. Nem tudta, hogy tisztességes nővel beszél, azt hitte, hogy modellel, azt hitte, hogy a modell nem tisztességes, azt hitte, hogy annak, aki nem tisztességes, mindjárt randevút ajánlhat, azt hitte, hogy akinek randevút ajánl, annak rögtön meg kell neveznie magát. Mindez nevetséges; a tanárra. S az egész cselekmény-láncolat gazdátlanul lógott, mert a tanár csak annak nevezte meg magát, akinek randevút adott, randevút pedig annak adott, aki modell, s a modell, az csak fikció volt. A fikció absztrakt. Absztraktumokból nem lehetnek igazi pofonok. Tehát - most már egész jól elmagyaráztam magamnak - a szobrász is tévedett. Neki is az absztraktumoknál kellett volna maradnia. Például pofont kellett volna ígérnie annak, aki az ő feleségét modellnek véli. Ha a tanár jelentkezett volna, meg lehetett volna pofozni. De a tanár nem jelentkezhetett volna, mert ő a szobrász feleségét semminek sem vélhette, hiszen nem is ösmerte. Meg sem sérthette, pofont sem kaphatott.

Utólag azonban látom, hogy valahol én is elhibáztam a gondolkodást, mert, íme, a tanárnak nem is kellett jelentkezni, mégis meg lehetett pofozni, a tanár senkit sem sértett meg, mégis kaphatott pofont. Tehát, a föld gömbölyű, oda térek vissza, ahonnan elindultam, ez az ügy mégis rendben van.

Rendben. Mert kifelejtettem belőle, hogy az egész a budapesti telefonnal kapcsolatban történt. S aki a telefonfülkében áll, az, szegény, beszámíthatatlan. Nem tudja, mit beszél és nem tudja, mit hall. Szerelmi őrület is kitörhet rajta. Hogy egy csókol kér és három pofont kap? Nem csodálatos. Az sem volna csodálatos, ha három pofont kérne s hibás kapcsolás következtében mindössze egy csókot tudna kapni. Az vesse az első követ rá, aki a kagylóval nem akarta még agyoncsapni a szekrényt, és a kanálba, amelybe beszélni kellene, nem akarta belefojtani a telefonkisasszonyt. Legyünk elnézők. Mindnyájan halandók vagyunk a mi Urunk, a Központ színe előtt. Halló, színe, nem szíve. Nem címe, nagysád, nem, hanem színe. Igen, igen, az: a Központ színe előtt.

A záróra

- Rabbi, prófétálj!

- És megjelenék az Insel cég kiadásában, németeknek országokban, Leipzig, avagy Lipsia, avagy Lipcse városában néhány könyvecske, szemnek csinos keményded kötésben, kitűnő papírra nyomattatva, pompázatos típusokból kiszedve, világ legjobb fejű férjfiainak írásokat tartalmazva, mindössze ötven pfenniget, azaz hatvan fillért kóstálván. És a teutonok vásárolák a könyveket, mint a bolondok, és nagy vala az ő szívüknek öröme, hogy lelküket ilyeténképpen olcsón művelhetnék, és idejüket hasznosan agyonverhetnék.

- Rabbi, mi köze ennek a címhez?

- És megjelenék magyaroknak hivatalos lapjokban ama hangos híradás, hogy Szent Mihály havában, mely alatt közönségesen szeptember értetődik, új kávéházak nyiladoznak majdan Budapest városa utcáinak sarkokon. És emez új kávéházakba ismég beülendenek emberek fijai, kik már magok alig emberek s miközben csavart, avagy apróra vágott dohánylevelekből fertelmes szagú füstöket fújnak a levegőégbe, ismét semminek tevésével pazérják napjaikat, bárgyúságokat fecsegvén az időknek végéig. Pereden prókátorok, páciens híján szűkölködő felcserek, mosdatlan költők, bankatlan bankárok és egyéb földnélküli Jánosok újabb alkalmat lelnek tétova óráiknak hívságok hívságával való bétöltésökre.

- Avagy baj-é ez, rabbi, hogy én is archaizáljak?

- Gonosznak forrása ez. A város tovább-butuland...

- Szép szó.

- Szép és a valóságot hüvelyében rejtő: a város tovább-butuland, még keletiebb és parlagibb leend, bátor már mostanság is olyan keleti és parlagi, hogy párját nem találod, ha keresten-keresed is. Mondd meg nékem, fiam, ki tud itt néminéműt, avagy, ha nem tud, ki tanul egy-és-mást, ki törekszik az ö lelkének tökéletesbülésére? Én mondom néked, hogy senki. E város ama Messiás-várók városa, kik néznek a jövendő méhébe: vaj érkezik-é a minden hájokkal Fölkent, elhozván a mindennapi fekete főzeléknek árát, mely keverék nyelvükön talján és germán szóval pikkoló-kapucinernek neveztetik s amelyből minden tétlenség fakadoz. Ezt issza már az asszonyállal is, kinek édes sziropot kellene innia otthon, önkezével kotyvasztottál. Ezt issza immáron az éretlen csecsemő is, kinek, anyja dagadó emlőjéből cukrozatlan, hab és föl nélkül való tejet kellene szívnia. És eme pikkoló-kapucincrből áradnak a zavaros álmok, üzleteknek alaptalan gründolások, férjeknek megcsalattatások, serdülő ifjaknak paráznaságok, Policia-Gazettában látott mezejtelen táncosnők megkívánásából serkedően. És ebből származik az ő testük elsatnyahodása, mert nem csupán kávélevesüket nyelik e város lakói a kávépalotában, hanem egyéb étkezésüket is. Kérdem tőled, mit kapnak ott éhségük csillapításául? Sertésnek gyatra karaját, rothadtra savanyított káposzta levével. Páris városából eredetinek mondott, húsnak lenni állított, rózsaszínű, de kolompárral kevert kenyérbelet, avagy híg tojásételeket, fejedelemökre, nagyságos Zápolya Jánosra emlékeztetőket.

- Hát úgy véled, rabbi, hogy vendéglőbe menjenek?

- Menjenek a fenébe, fiam. Hazamenjenek az ő száláikba, a férjfiaik az ő méhelyeikbe, az asszonyok az ő kamaráikba, a zajgó csecsemők az ő táplálóik mellére, dolgozzanak és gyarapodjanak, és ha idejük föléből telik, vonuljanak az ő könyvesházokba, elméjüket pallérozandó. Avagy ne sajnálják festők fáradságát s menjenek zöld lomblugasok alá, hallgatni a madarak csácsogó szavát, falevelek sóhajtozásokat, sásnak, nádnak, gyékénynek suttogásait.

- És mondd, rabbi, hogy jön ez az egész a zárórához?

- Csak úgy, fiam, hogy az ő főkapitányok, aki valójában helyesebben cselekednék, ha a latrokat fogdostatná össze, elrendelé a kávépaloták éjfélutáni egy órakor való becsukattatásokat. Ehhez nem vala joga. De nekik magoknak jogok van az ő lelkükben nem éjfél után egy órakor, hanem már sokkal előbb a kávépalota becsukattatására. Éljenek e jogokkal s ne a kávénak tornácaiból zárják ki magukat, hanem a kávénak pitvarát zárják ki magokból. És akkor talántán leend belőlük valami, mert igy, amiképp most vannak, a kávésibrik letörött fülei ők, melyek a szemétdombra hajittatandanak. Ámen.

A hízottak

Beszéljünk csak őszintén, mondjuk meg úgy, ahogy van és ne kiabáljuk tele állandóan a világot ennek az országnak, ennek a városnak a szegénységével és földhözragadtságával. Ó, vannak itt olyan emberek is, akiknek nem fényesre kopott a kabátjuk könyöke és nem rojtos a nadrágjuk szegélye. Nem az arisztokratákat gondolom; nem. Azok szegény komoly emberek, akik vagy országos politikával vannak elfoglalva, vagy a birtokaikat kezelik, rá sem érnek élni, s ha élnek, mindeneseire úgy élnek, elvonultan, mert jólnevelten, hogy észre sem vesszük őket. Bizonyára van Budapesten magyar arisztokrácia, ámbár én nem tudom, hogy van-e, de ha van, akkor nem vesz részt ennek a városnak az undok életében. Jól teszi, nagyon jól teszi, s ha holnap lehetne, holnap léptetném elő magamat gróffá, vagy herceggé s nyolc inast állítanék az előszobába, akiknek nem volna egyéb feladatuk, csak az, hogy megakadályozzák, hogy ne keveredjem a korpa közé és meg ne egyenek a... igen, a hízottak. Nem tudom hány ezren vannak, nagyon sokan nem lehetnek, de őket látom mindenütt, az utcán automobilban, a prömieren a páholyban, a kávéházban - igen, ott - a kirakati legfőbb asztal mellett. Csak ülnek és ragyognak, a szemükből csöpög a zsír, a fülük el-áll a nagy boldogságtól, a szájuk látva van, úgy szívják magukba ezt az erjedt életet. Szívják? Nem. Eszik. Habzsolják. Hörpölik. Csámcsogják. Lefetyelik.

Életöröm? Az egészen más valami. Azt méltóztassék más világvárosokban keresni. Ott elvégzik az emberek a dolgukat s aztán szépen megtöltik szórakozással a maradék idejüket. Szépen, szerényen, tisztára mosakodva, hogy úgy mondjam: karcsúan és soványan. De itt? Itt vagy a sárgafogú nyomorúságot látom, vagy a hízottak részeg körtáncát. Korrigálnom kell a szót: nem is hízottak ők, mert nem hús és háj van a testükön; csak dagadtak, kínosan és kellemetlenül meg vannak püffedve, kövérek és verejtékesek... Ez az a had, amely este, ha kigyullad a lámpa, elbódul, megszédül, nekivadul attól a förtelemtől, amit pesti életnek csúfolnak az ördögök odalenn. Ennek a falkának ilyenkor elkezd kelleni valami. Mi kell? Nyüzsgés kell, hemzsegés kell, hangos beszéd kell, vihogás kell, forró és tespedt levegő, egymáshoz dörgölődés kell. Színésznőszag kell. A szemük kigurguláz a gödréből, orrlyukuk szélesre tágul, arcuk eltorzul és ők most élnek. Érzik, hogy élnek; tudomásukra jut, hogy itt vannak e földön, zihálhatnak a tüdejükkel, paskolhatják az anyaföldet lúdtalpaikkal. A színházba mennek el és ott lelegelik a színpadot. A férfiak benyelik a nőket, a nők belehelik a férfiakat. És csak szuszognak, pedig nyeríteni szeretnének... Aztán tovább mennek, enni és inni, ha evésnek és ivásnak nevezhető, amit végeznek. Mindenüvé bedőlnek, ahol fény van és lárma van, kicserélik a... Mit cserélnek ki? Hiszen nincs véleményük semmiről. Kicserélik azt a szemetet, amit az újságok söpörtek bele koponyájuk üres ládájába. Mind csak ugyanazt tudja, egyik sem tud semmit. Tüzesítik a szájukat és lottyadt fantáziájukat azon, hogy a színész, akit láttak, melyik nőt vágta pofon tegnap férfiasságának fölsistergésében, s a színésznő, kinek a parfümjét a mellkasukba hörögték, kivel, hogyan, mikor, meddig csalta meg az urát, a szeretőjét, a kitartóját, a kitartottját, azt az egész boldog férfitáncot, amely a testéhez közel férhetett.

Kik ezek az emberek? Nem tudom. Nagykereskedők, akik tudják, hogy kicsiny a raktár, óriási a kinnlévőség; pénzemberek, akik nem tudják, hogy holnap a börzén nem az utolsót nyekkenik-e; nagy családok fiai, akik már ráhamisították a váltóra a tilos nevet, csak még nem tudnak róla elegen; férjek, akik a feleségükből élnek, de tartanak tőle, hogy holnap már öreg lesz az asszony s nem fog jövedelmezni; művészek, akikben tombol tehetségtelenségük teljes tudata, alkotózsenijük kappansága, s akik rettegnek a kitudódástól. Mit tudom én kik? De csupa olyan ember, aki mámorosán akar ágyba zuhanni, hogy kaccenjammerrel kelhessen fel, hogy ne legyen csöpp kis eszének birtokában egy pillanatig sem. Mert akkor baj volna, akkor szögek nőnének ki a szürke malterfalakból és hívogatóan szólnának:

- Gyere, gyere, akaszd fel magad.

És a borbély, beretvája beleharapna a gégébe és az asztalok fiókjába gondosan elzárt revolverek kiugranának mint fekete békák és halált brekegnének a fül mellé, a halánték kék erei közé. Ezek azok az emberek, akik egy percig sincsenek egyedül, s mikor egyedül vannak, akkor sincsenek magukkal. Akik nem azt látják a tükörben, amit mutat, hanem amit vizes szemmel beléje néznek, akik hálóingben sem eszmélnek arra, hogy a bőrük májfoltos, a hasuk dagadt s a lábaik befelé görbülnek.

Hogy mindenütt vannak ilyenek? Hogyne volnának. De nem ők adják meg az élet külső színét, nem ők pezsegnek a pohár legszintjén, nem őket látom mindig, nem róluk hallok folyton, nem felőlük értesülök állandóan a lapokból. Itt azonban csak ők vannak a légbe perolin-spriccel befecskendezve, s akinek ez nem tetszik, az bebújhat a lakásába, remetei állást vállalhat, világbölcse lehet, de ki nem mehet a kapuja elé, mert onnan kezdve minden lépésnél az orrába verődnek a hízottak, azzal az atmoszféra-burokkal, mely testüket körülpáncélozza.

Carpe diem? Szakaszd le minden órának virágát? Ez valami. De, amit ezek művelnek, az nem virágszakitás, csak lehervasztása a virágnak, amerre tetemüket görgetik. A bizonytalan holnap miatt van ez így? Ha igen, akkor jönne már el az a holnap, jönne még ma, és szúrná fel e gömböcöket. Én itt vagyok, ember vagyok, igazán ember és lélekzeni szeretnék, csendeset, mélyet és boldogat.

Tisztát.

A MOZI

Pusztul a mozi

Nem akarok senkit üzleti érdekében megbántani, tehát mikor úgy vélem, hogy a mozi veszedelemben van, nem azt mondom, hogy a mozi rosszul megy. Erről szó sincs, itt Budapesten legalább egyelőre ragyogó üzlet a mozi, már az, amelyik bevált, noha új mozikra való talaj már alig van, mert kicsit nyakra- főre nyitottak mozit mindenütt, ahol csak egy kávéház becsukta ajtóit. A mozi azonban mégis veszélyben forog és pedig, azt hiszem, a filmgyárak egymással való rettenetes konkurenciája miatt.

Figyelik-e önök, hogy milyen veszett és vad erőlködés folyik ebben a szakmában? Hogy miket gondolnak ki, miket hajtanak végre és miket terveznek? Már nem elég a rohanó automobil, a vágtató paripa, az égő ház, a vízbe ugró ember, a vonat tetején táncoló nő. Nem elég. A hatásokat hatványozzák, s hogy csakugyan hatásos-e a hatás, arra szabadjon elmondanom egy legújabb, legszenzációsabb moziképet. Aki látta, fogja be a fülét.

Az orvosnál vendégségben van egyik barátja, civil ember, talán bankár, talán báró, mindegy: azonfelül egy aviatikus is. Ez fontos. Az orvos feleségébe beleszeret a bankár (vagy báró) s mikor az orvost konzultációra hívják valahová, ahová holnap reggel kell elutaznia, a bankár bevallja szerelmét az orvos feleségének, ki is, természetesen, felháborodva visszautasítja őt. A bankár szörnyű bosszúra határozza magát, levelet ad át az orvos inasának azzal a paranccsal, hogy másnap, az orvos elutazása után két órával, kézbesítse úrnőjének. A levélben az áll, hogy ő, a bankár, mert a nő visszautasította szerelmét, s kijelentette neki, a sorok írójának, hogy csak az urát szereti, ő, a bankár, a sorok Írója, felrobbanttatja a vasúti hidat, melyen át a férj vonata gördülend. A bankár, a sorok írója, fel is bérel egy gonosztevőt erre a célra. A gonosztevő gonosztesz és valóban elhelyezi a dinamit-patront a vasúti hídon. Közben az orvos elutazik, a nő pontosan, előírás szerint, az elutazás után két órával megkapja a levelet, kétségbeesik, mert íme férjét a halál fenyegeti. Kétségbeesésében telefonálni akar a Máv. üzletvezetőségének, de a bankár, a sorok írója, elvágta a drótot. Iszonyú a helyzet. A férj rohan a halálba. De ott van a jó aviatikus, a vendég. Azonnal gépére pattan, a karcsú biplánra és versenyt száguldva a vonattal, sikerül elébe-kerülnie. Megállítja a vonatot, amelyet ily módon, a férj életével együtt megment. Rohannak haza. A bankár, a sorok írója, éppen akkor mászik be létrán az orvos nejéhez. Elfogatik és börtönbe vettetik. Férj és neje boldogan élnek, ha meg nem haltak - s ha én a képet tovább néztem volna.