A fordítás Giles Kristian: God of Vengeance

(Corgi Books) alapján készült

Szerkesztette: Sebes Katalin

A borítót és a kötetet tervezte, tördelte: Gyergyák Bence

Copyright © Giles Kristian, 2014

Hungarian translation © Bihari György, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-385-8

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Irodalmi vezető: Rózsa Judit

Philnek, Pietrónak és Drewnek, akikkel együtt eveztem a Széphajú Harald sárkányos hajón

Függtem, tudom

A szélfútta faágon

Kilenc éjen át

Dárdával átverve,

Ódinnak áldozva,

Áldozva magam magamnak;

Odafenn a fán,

Gyökere hol támad,

Titok mindeneknek.

Ódin rúnaéneke{1}

Előszó

Kr. u. 775, Avaldsnes, Norvégia

Az erdő néma volt, az emberek nem. Lassan, óvatosan haladtak. Nem tettek hirtelen mozdulatokat. Meggörnyedtek, mint a farkasok, behúzták a nyakukat, félig lecsukták a szemüket, hogy a fehérje el ne árulja őket. Mégis minden második lépés elroppantott egy ágat, vagy felborzolta a fenyőtű szőnyeget, amitől a vétkes magában káromkodott, és megkövülten leste, megugrik-e a jávorszarvas.

De legalább most már szembeszélben állt a bika, így nem érzékelte őket. Oldalára halvány arany foltokat festett a fák között beszűrődő, délelőtti napfény.

Három vadász vált ki a csoportból: két férfi és egy fiú, valamennyien lándzsával. A fiúé másfélszer olyan hosszú volt, mint ő maga, a nyele majdhogynem túl vastag a kezéhez, mégsem ejtette el egész nap. Ha bármit megtanult életének hét éve alatt, akkor azt, hogy az ember nem ejti el a lándzsáját az erdőben, ahol vaddisznó turkálhat. Vagy ahol sebesült farkas lappanghat. Különösen nem ejti el az apja vagy a király előtt, akármilyen fehérek az ujjpercei, akárhogy fáj is a keze.

Talán meg kellett volna várniuk az íjászokat. Meg a kutyákat. De a királyok és a jarlok nem szeretnek várakozni. A király most megfordult, a fiúra vigyorgott, egyik vaskos ujját az ajka elé tartotta, miközben rézvörös szakállát felborzolta a szél. Aztán intett a fiú apjának, hogy kerülje meg jobbról a tisztást. A fiú tudta, hogy ez nagy tisztesség, és forró büszkeség töltötte el a szívét. Mert ha a király el akarja dobni a lándzsáját, a jávorszarvas megérzi, és elmenekül kelet felé, Harald jarl pedig leteríti a lándzsájával.

Így hát a fiú mozdulatlanul állt, hallgatta a szívverését, és a gyomrát görcsbe kötötte az izgalom. Inkább meghalt volna, semhogy most ijessze el a vadat, tönkretéve a felnőttek vadászatát.

Csodálatos bika, gondolta, és igyekezett olyan mozdulatlanul állni, ahogy a bátyjai tanították. Minden óvatos lélegzet sűrű volt a fakéreg, a fenyőgyanta és a fatörzsek aljára felkúszó moha édes, átható illatától. Körülötte saspáfrányok reszkettek az árnyékban. A közelben valami elrohant az ősi csapáson, mögötte a messzeségből kutyaugatás visszhangzott a fák között, ő azonban le nem vette szemét a jávorszarvasról, azt remélve, hogy a tekintete valamiként megállítja, a helyére szögezi, mintha a szeme elvarázsolná a fenevadat, úgy, ahogy a Gleipnir, a törpekovácsok lánca tartja féken az óriás farkast.

Ekkor a király, a testével takarva a mozdulatot, intett a mögötte álló fiúnak, hogy ő hajítsa el az első lándzsát. A fiú pislogott. Nyelt egyet. Azóta, hogy hajnal előtt kijöttek, ez volt az első értékes zsákmány, és most az övé a megtiszteltetés, hogy elsőnek meglándzsázhatja. Ha még valamit megtanult életének hét éve alatt, akkor azt, hogy nem hibázhatunk a lándzsavetésben, ha olyan felnőtt biztat, akinek a nyakperece csuklóvastagú. A fiú mindennap gyakorolt karddal és pajzzsal, de olyan lándzsával még sohasem, amelyet alig értek körbe az ujjai.

Bólintott a királynak, aki visszabólintott. Megköszönte volna az apjának is, egyben megkeresve, hol áll, de nem engedhette meg magának, hogy a gondolatai elszakadjanak a jávorszarvastól.

– Mielőtt dobsz, lásd magadban a lándzsát, amint egyenesen és pontosan száll – mondta a bátyja, Sorli, akinek bizonyosan Sigmund mondta, aki meg Thorvardtól hallotta, mert így szokás a fivérek között. – Lásd, ahogy a lándzsa áthatol a jávorszarvas testén, és a szívébe fúródik. Csak amikor már látod lelked szemével az egész képet, akkor szabad dobnod.

Ezért most is felépítette magának a képet, miközben előrecsúsztatta a lábát, és mind a hét évét összeszedte a dobáshoz.

A bika azonban, amely sokkal több évet számlált nála, hirtelen felkapta a fejét, és szimatolni kezdett. Óriási volt. A marmagassága meghaladta a két métert, és még utána jött a hatalmas fej és az agancs, amelyek között a fiú bőven elfért volna a teljes hosszában. Az állat nyakán felborzolódott a szőr, miközben lehajtotta azt az irdatlan fejét és hátracsapta a fülét. A fiú olyan közel volt hozzá, hogy láthatta az orra körül zümmögő legyeket, és hallhatta a tövestől kihúzott, szívós növények hersegését a fogai között.

Most!

Fürgén hármat lépett, és a negyedik lépésnél elhajította a lándzsát. A fegyver lapos ívet írt le, mielőtt belevágódott a bika jobb combjába, de nem elég erősen, hogy a húsban maradjon. A bika elbődült, megfordult, és bevágtatott az erdőbe.

Egyenesen a fiú apja felé.

Harald ugyanakkorát bődült, mint a bika, miközben elhajította a maga lándzsáját. A vashegy villámló csíkot húzott, de az állat valahogyan elkanyarodott – túl mozgékony volt a méretéhez képest –, így a jarl lándzsája csak egy vörös árkot húzott az nyakára, mielőtt elszállt a fák között.

− Thór seggére! – ordította Harald, miközben a bika ágakat, gallyakat tördelve eltűnt a fenyőerdő mélyén.

Ám a király csak nevetett harsogva, és a hangok visszaverődtek a fatörzsekről. Lándzsáját a földbe szúrva kétrét görnyedt, kezét a térdére támasztotta.

− Mi olyan mulatságos? – kiáltotta a fiú apja. Dühében arca kivörösödött az arany szakáll alatt, mivel a zsákmányt elhibázni is elég rossz, nem kell, hogy még ki is kacagja a vendég.

A király fölegyenesedett, odalépett a fiúhoz, és átkarolta a vállát. A gyerek kihúzta magát, kidüllesztette a mellét, és igyekezett egy évet öregedni egyetlen szempillantás alatt.

− A fiad, Harald! – mondta a király. – Az istenekre, ő aztán elhajította a lándzsát! Esküszöm, az a büszke bika összeszarta magát, amikor megpillantotta az ifjú Sigurd arcát.

A fiú nem tudta, hogy bókot kapott-e, vagy a király mulat rajta. Igyekezett mosolyogni, de érezte, hogy csupán vicsorít. Ekkor az apja is nevetésben tört ki, és a két férfi úgy bömbölt, akár a tenger.

− Nem szívesen lennék az ellenséged, fiam! – mondta a király, és úgy megrázta a gyerek vállát, hogy a koponyájában lötyögni kezdett a velő.

De Sigurd még mindig a jávorbikára gondolt, amit nem tudott leteríteni. Legközelebb a lándzsa belefúródik a húsba, fogadkozott. Legközelebb erősebb lesz.

− Nem tudom, te hogy vagy, Harald, de én megszomjaztam – mondta a király, és kihúzta a földből a lándzsáját.

− Én mindig szomjas vagyok – felelte Harald. A többi vadász is megérkezett, az emberek igyekeztek utolérni uraikat, a kutyák csaholtak, mert az orruk megtelt a szarvasbika szagával.

Sigurd fölszedte a lándzsáját. Apja a fegyver hegyére mutatott.

− Látod ott a vért, fiam? – kérdezte. – Jó dobás volt. Jobb az enyémnél.

Ezzel északnak fordultak, hogy visszatérjenek Gorm király csarnokába, ahol már várta őket a méhser.

És valamiért már a fiú kezében sem tűnt túl nagynak a lándzsa.

1.

Kr. u. 785, Skudeneshavn, Norvégia

A jarl végighúzta ujjait a tányérban a porcok és a fehér csontok között, majd a bal karját szorító sodort ezüstpántokhoz emelte fénylő kezét, bedörgölte a zsírt a fémkarikák alá, és elvigyorodott. Az egyik karika annyira lecsúszott, hogy az egyre szélesebben vigyorgó jarl benyomhatta vastag hüvelykujját a két vicsorgó állatpofa közé, amelyek több mint egy év óta bezárták a kört.

− Ez itt azé, aki seggre ülteti Olafot! – harsogta. Öklök dübörögtek az asztal fenyőfa lapján, miközben a jarl lehúzta a karpántját, és a magasba emelte: az ékszer zsírosan csillant meg az olajmécsek hunyorgó fényében, aztán a fatányérja mellé csapta. – Adnunk kell Hagalnak valamilyen új mesét, ha! Évek óta ugyanazokat regéli, és azt hiszi, ha váltogatja a neveket, az elég, hogy becsapjon!

Ezen mindenki röhögött, Holló-Dal Hagalt kivéve, aki lángvörös lett lenszőke szakálla alatt, és kelletlen motyogással védekezett.

− Azt hiszi, nem tudjuk, hogy ugyanazokat a maradékokat tálalja föl újra és újra! – bömbölte Harald. A nagy ezüstfibula, amely a vállán összetűzte a köpenyét, villogva tükrözte a fáklyalángokat. – De azt meg ő nem tudja, hogy miközben ő a szájából fingik, mi alszunk! – Az emberek kurjongattak, verték a tenyerükkel a méhseres asztalt. A szegény skald legyintett, és a szájához emelte ivószaruját.

− Egy nyakat se törj ki, Olaf! – Harald összevonta a szemöldökét, és megrázta fényes ujját.

Olaf hátra se nézett, hogy van-e jelentkező – mindig volt –, csak megvonta széles vállát, feltápászkodott az asztal mellől, és leveregette hordómellén feszülő zubbonyáról a morzsákat. Vastag szájához emelte ivószaruját, és kiürítette. A többiek hangosan éljeneztek, és úgy verték az asztalt, hogy belerázkódtak az Eik-hjálmr, a csarnok gerendái.

− Használd ki az időt, Olaf, mert sok évet élsz majd együtt a szégyennel, amit mindjárt magadra hozol! – kurjantotta Sorli, és a barátaira vigyorgott, akik magasba emelték ivószarujukat, mert tetszett nekik Sorli hőzöngése. A sötétebb zugokban férfiak és asszonyok babirkáltak egymáson, és kutyák kaffogtak a maradék fölött.

− Ha! – bőgte Olaf, és szájjal lefelé fordította a feje fölött az ivószarut, mutatván, hogy üres, azután odahajította egy sötét hajú rabszolgának, aki gyakorlott könnyedséggel kapta el.

− Hamarosan egerekkel és ebekkel barátkozol, vénember! – mondta Sorli. Félrerúgta a padlón a friss sást, amitől majdnem elesett. – Emlékezz majd erre, Holló-Dal! – kiáltotta a skaldnak, aki most már csak a száját húzgálta.

Sigurd is a szájához emelte az ivószarut, és belemorgott egy káromkodást. Svein, a barátja, aki mellette ült, a fejét rázta. Vastag vörös hajfonatai úgy suhogtak, mint a vitorlakurtító kötelek. – A bátyád széthugyozta az eszét – mondta, és vigyorgott. – De mi legalább jót mulatunk, hej!

Sigurd félszívvel bólintott. Nem volt nevetős hangulatában, és ezt mindenki tudhatta a közelében. Mégis maradt, hogy végignézze a bátyja legénykedését, ami olyan természetes volt a sercsarnokban, akárcsak a levegő.

− Ne nézz most ide, fiú! – vakkantott oda Sorli Hareknek, aki nemcsak a sima arcával rítt ki a cserzett, morgó férfiak közül, de azzal is, hogy a haja fehér volt, akár a sörhab, és lányosan sima. – Nem akarom, hogy lásd, amikor vén atyád seggre esik a barátai előtt. – Sorli összevonta a szemöldökét, és valamit vakart sűrű aranyhajában, amellyel, ha úgy le volt engedve, mint most, elnyerte a Baldr becenevet, mert férfiak és nők is úgy vélték, hasonlít a legszebb arcú istenhez. Baldr azonban, Óðin fia a legbölcsebbnek is mondatott az istenek között, és Sigurd szerint itt ért véget a hasonlóság.

Harek nem fordult el, csak egy szelíd mosollyal és bólintással örvendeztette meg Sorli szívét. Utána az anyjára nézett, aki Harek csecsemő öccsét dajkálgatta, bár a pulyából csak az üstöke látszott, amely ugyancsak fehér volt, és kenderszöszként állt ki a pokrócból. Az anyja a szemét forgatta, a fejét csóválta, és tovább turbékolt a kis Eric fülébe.

− Készen állok, fiú! – mondta Olaf, és félrelökte a férfiakat, akik összeverődtek az Eik-hjálmr közepén, hogy figyeljék a küzdelmet. – Most aztán ne sírj. Az apám és a testvéreid figyelnek. – Sigurdra kacsintott, aki akarata ellenére rávigyorgott az emberre, aki az apja legbizalmasabb barátja és fegyvertársa volt. Furcsa, gondolta Sigurd, miközben felmászott az asztalra, hogy jobban lásson. Szeretné, ha Olaf megfelelne Sorli kérkedésére, és megkóstoltatná vele a kákát, ugyanakkor azt is szeretné, ha a bátyja kitenne magáért, sőt akár általános meglepetést keltve fenékre is ültetné Olafot.

− Ne hozz ránk szégyent, öcsém! – kiáltott Thorvard, és megemelte ivószaruját. Fülig érő vigyora sem álcázhatta, hogy ez parancs.

Thorvard, a legidősebb testvér talán az apjukat leszámítva mindenkinél komolyabban vette a család becsületét. Sigurd gyanította, hogy ha Sorlit túl könnyen győzik le, akkor Thorvard kötelességének érzi majd, hogy maga is kihívja Olafot, és mentse, ami a család becsületéből még menthető.

− Hé, Asgot! – bömbölte Slagfid. Hangja mennydörgésként fojtotta el a csarnokban a zsinatolást. – Ki lesz a győztes? Mit mondanak a rúnáid? – Ám a godi nem törődött Harald jarl bajnokával, amit magát Haraldot leszámítva senki nem mert volna megtenni, csak úgy ült a jarl magas székétől jobbra, mint egy zivatarral fenyegető felhő.

− De szar társaság vagytok ma este Asgottal! – panaszkodott Svein. Kiakasztotta a nyakából a bőrszíjra fűzött szarvasagancs fésűt, és végighúzta vörös legénytollán, amelyre olyan büszke volt. Hányszor is hallotta Sigurd életének tizenhét éve alatt, amikor a barátja azzal kérkedett, hogy magától a mennydörgés istenétől, Thórtól származik? – A godi csontos zacskójától vagy olyan fancsali, mint egy asszony, aki a vörös folyón vitorlázik?

Harsogó éljenzés tört ki, amikor Olaf és Sorli úgy rontott egymásnak, mint két bika szarvasbőgés idején, hogy ölre menjenek.

− Tudod, hogy nem – felelte Sigurd.

Sorli kisiklott Olaf markából, meglendítette az öklét, de nem talált. Az emberek éljenezni kezdtek, amikor Olaf körülnézett a csarnokban, és megkérdezte, látta-e valaki, hova húzott be Sorli.

− Nekünk is lesz majd esélyünk – szólalt meg Svein. – Ha van valami, amire bizton számíthatsz, akkor arra, hogy amíg a vén Biflindi a király, több lesz a verekedés, ahány szál szőr van Thór zacskóján!

Olaf halántékon találta Sorlit. A fiatalember megtántorodott, de talpon maradt.

− Neked és nekem sok évünk van arra, hogy megalapozzuk a hírnevünket – folytatta Svein, és intett egy rabszolgának, hogy töltse újra az ivószarut. – Tövig nyűhetjük a kardjainkat – tette hozzá, azután pajzánul elmosolyodott, elárulva, hogy azokra a kardokra is gondol, amelyeket a nadrágjukban hordanak.

− De nem holnap – felelte Sigurd. A keserűség úgy marta, mint a rozsda a sisakot. Azóta gyakorolt karddal, fejszével és pajzzsal, amióta elbírta őket, mégis itthon kellett maradnia, valahányszor három bátyja és az apjuk elment az acélviharba.

− Ej, igyál! – mondta Svein, és odacsapta méhseres ivószaruját Sigurdéhoz. A ser kiloccsant, rá egy ember vállára, de az túlságosan élvezte a küzdelmet, semhogy észrevegye. Nem mintha bele merne kötni Sveinbe, gondolta Sigurd, hiszen a fiú teste máris olyan, akár egy trollé. Még néhány év, és vörös hajú, vörös szakállú óriás lesz, nagyobb talán még az apjánál, Styrbjörnnél is, aki a csarnok túlsó végében ült, szakállában sörhabbal, ölében egy szolgálóval, és ügyet sem vetett a küzdelemre.

Sigurd ivott.

− Így már jobb – bólintott Svein. Megtörölte a száját, és akkorát böffentett, hogy könnyek szöktek Sigurd szemébe. Olaf abban a pillanatban lebukott Sorli karja alá, bal vállával mellbe lökte a fiatalembert, mögéje került, két marokra fogta Sorli karját, és annyira visszahajlította a kezét, hogy Sorlinak le kellett térdelnie, különben eltört volna a csuklója.

Sorli tehetetlenül káromkodott. Olaf akkora fölényt szerzett, hogy kinyújthatta a karját, és egy látványosat ásíthatott.

− Bassza meg! – kiáltotta egy Aud nevű férfi a nyitott ajtóban, javában kötözgetve hordóhasán az övét, mert akkor jött a pöcegödörtől. – Elszalasztottam!

− Nem sokat veszítettél – felelte egy másik.

− Még valaki? – Olaf tekintete úgy futott végig a tömegen, mint a vasverő fogója az eleven szénen. Többen is kiáltottak vagy előreléptek, de amikor meglátták a tömegen keresztülnyomakodó Thorvardot, tiszteletből félreálltak, és nem csupán azért, mert a jarl fia volt.

− Majd én leverlek, bátyó! – hallotta Sigurd a saját kurjantását, amit gyér nevetés követett. – És ha megverlek, akkor holnap kiérdemlek egy helyet a Reinen fedélzetén!

Ez jobban megrendítette Olafot, mint amennyire ember valaha is képes volt a csarnokban. Haraldra sandított, de a jarl éppen haragosan ráncolta a szemöldökét Sigurdra. Hagal, a skald bezzeg nem haragudott. A kihívás úgy rántotta ki a fanyalgásból, mint horog a halat a sötétből. Fölmászott az asztalra, hogy jobban lásson, siettében még a sörét is kilöttyentette.

− Ülj le, fiú! – kiáltotta Harald, és ezüstgyűrűket villogtató ujjaival hessegette Sigurdot. – Látni, hogy egyik fiam bolondot csinál magából, hideg víz volt a nyakamba. Nem tűröm, hogy te is térdelj!

− Hadd verekedjen! – rikoltotta valaki.

− Igen, így lesz csak jó harcos, láttam, amikor Svein meg ő lándzsával gyakoroltak. Hadd tegyen próbát! – bömbölte valaki más.

Olaf megvakarta torzonborz szakállát, és Harald jarlra nézett. – Nem bántom – ígérte. – Amíg meg nem csiklandoz. – Szélesen mosolygott Sigurdra. – Nem bírom a csiklandozást – tette hozzá.

− Hadd próbálja meg, apám! – mondta Sigurd másik bátyja, Sigmund, aki a tűzhely melletti padon állt, jobbról-balról egy-egy csinos rabszolgalánnyal. Fogai fehéren villogtak arany szakállában. – Ha meg tudja verni Olafot, akkor hasznos lesz a holnapi acélviharban. – Sigurd hálásan bólintott, Sigmund viszonozta.

− Nem, Sigurd – mondta Thorvard. Bátyjuk szép arcát mintha gránitból faragták volna. – Te csak duzzogjál. Ez az én harcom. – Ne hozz szégyent ránk, hallotta ki belőle Sigurd.

Égett a belseje. Minden szem őt bámulta. Még Var és Vogg, apja két vadászebe is békét kötött egy csontos hús fölött, és őt nézték vörös karikás szemükkel. Sigurd nem először kérte az apjukat, engedje oda a pajzsfalba, de ez volt az első alkalom, amikor a barátai meg a falu összes lándzsása és kardforgatója előtt tette. A tengerfenékre zuhanó horgony bizonyosságával tudta, hogy ha az apja ismét nemet mond, teljes lesz a megaláztatása. Talán Harald is tudta ezt, vagy talán azt gondolta, legkisebb fiának is maradandó leckét kell kapnia abból, hogyan érik valaki férfivá. Akárhogy is, bólintott. Sigurd számára ez a mozdulat édesebb volt minden méhsernél, amit addig ízlelt.

Thorvard elkáromkodta magát, megvonta araszos vállát, és a fejét rázva hátralépett, mutatván, hogy visszavonja a kihívást.

Svein megütögette ujjával a fejét. – Megőrültél, Sigurd – mondta. – Olafot egyetlenegyszer verték meg, amikor túl sok márcot ivott, és álltában elaludt a harc előtt.

− Ez ismét megtörténhet – jegyezte meg Sigurd.

− Asgot pedig valami szerencsés jósjelet húzhat ki a bika seggéből – vágott vissza a barátja.

Sigurd elhúzta a száját. Egyik sem valószínű.

− Jól van hát, fuss és mulass jól! – mondta Svein, és legyintett lapátkezével. – Majd összekaparlak a padlóról, ha vége.

Sigurd kiürítette ivószaruját, és odaadta barátjának – aki valamit motyogott –, aztán elfordult, és ugyanoda ment, ahol idősebb, erősebb és tapasztaltabb bátyja pár perccel előbb kudarcot vallott.

− Légy szelíd Olaffal, Sigurd! – harsogta túl Sigmund a ricsajt. – Ilyen vénnek már időbe telik, hogy feltápászkodjon, és holnap harcolunk!

A többiek az asztalt verték és röhögtek, a hullámveréshez hasonlatos hanggal, mert tudták, hogy Olaf olyan erős, akár egy igavonó barom, és a legjobb korban van a küzdelemhez. Olaf méltóságán alulinak tartotta, hogy válaszoljon, csak olyan közel hajolt Sigurdhoz, hogy a fiú érezte leheletén a méhsert és a szakállán a disznózsírt. – Biztos, hogy ezt akarod, öcsém? – kérdezte halkan, a többiek kedvéért még mindig vigyorogva.

Sigurd felvonta a szemöldökét. – Azt mondtam neki, hogy úgy fogsz vonítani, mint egy felrúgott kutya – felelte.

− Kinek? – kérdezte Olaf tágra nyílt szemmel. Vigyora tyúksegg nagyságúra húzódott össze a szakáll bozótjában.

− Hát neki – felelte Sigurd, és az Eik-hjálmr ajtaja felé biccentett, amikor pedig Olaf odafordult, tökön rúgta. Olaf szeme kidülledt, mint a mélyből kifogott halé, előbb térdre esett, azután az oldalára, két kezét a lába közé nyomva. Sigurd egy percig állt fölötte, és nézte, miközben körülötte a többiek felháborodottan szitkozódtak, nevettek, vagy megéljenezték a fiút, mint az Eik-hjálmr új bajnokát. Akkora harsogás volt a csarnokban, hogy Sigurd nem hallotta Olaf vonítását, de látta a szája formáján.

A felfordulásban Sigurdnak eszébe jutott a hős Beowulf története, amelyet olyan gyakran zümmögtek és bömböltek a skaldok az Eik-hjálmr tűzhelye mellett. Ahogy a szörnyeteg Grendelt előcsalta a Hrothgar király csarnokában vedelő harcosok lármája, ugyanúgy közeledett Skudeneshavn felé a másnap árnyéka, noha Sigurd körül úgy faltak, ittak és verekedtek ezen az éjszakán, mintha örökké élnének.

Ahogy átnézett az emberek között, tekintete találkozott Thorvardéval. Bátyja alig észrevehetően biccentett. Ez volt a legnagyobb dicséret, amelyet Sigurd remélhetett, vagy várhatott.

− Apám, a kargyűrűt! – harsogta túl a ricsajt Sigmund. – A kis-öcsém megérdemli a zsákmányt!

− Igen, add csak oda a legénynek a díját! – kiáltotta Kókányorrú Orn. – Megér egy karikát, még többet is, hogy seggen láthatom a bátyót!

Harald megrázta a fejét, és lapátkezével rácsapott a karperecre. – Szó sincs róla. A kölyöknek tiszteletet kell tanulnia.

Sokan helyeseltek, Sigmund üvöltözött velük, miközben az ivószarujával hadonászott az elhasznált levegőben. Sigurd ügyet sem vetett rájuk, csak nyújtotta a kezét, hogy fölsegítse Olafot. Ám Olaf egy trágársággal válaszolt, így hát Sigurd vállat vont, és megfordult, hogy visszamenjen a helyére, ahol már várta Svein két csurig töltött szaruval és olyan széles vigyorral, mint egy sercsarnok ajtaja.

− Jól tönkretetted az estéjét – mondta. – Most majd nem gyakhat az öreg Olaf.

− Viszont a felesége hálás lesz neked, amiért kialhatja magát – szólt oda kenyérrel teli szájjal egy Aslak nevű legény. – Ha Olaf nem tölti az egész éjszakát azzal, hogy a sás között keresi a golyóit.

− Nem volt ebben semmi becsület, Sigurd! – mondta egy Vigdis nevű férfi, és rosszallóan összevonta őszülő szemöldökét. – Ti, tacskók, az isteneket gúnyoljátok a tiszteletlenségetekkel. – Fejcsóválva nézett Sigurdra. – A jarl fiaként több eszed lehetne.

Svein és Aslak jobbnak látta, ha nem kötözködik tovább a férfival, ezért hát tartották a szájukat, Sigurd azonban Vigdis szemébe nézett.

− Tudom, hogyan kell győzni – felelte –, és ennyi elég Óðinnak. – Vigdis megint a fejét csóválta, és tovább evett. Svein, Aslak és Sigurd úgy nézett össze, mint ami oly könnyen jön a fiataloknál, akik úgy hallgatják az idősebbek beszédét, ahogy a kavicsok a fölöttük hömpölygő folyót.

Folytatódott a zsinatolás, egy Alfdis nevű testes férfi fölsegítette Olafot, Harald bajnoka, Slagfid, peckes léptekkel besétált a körbe, mennydörögve kihívott mindenkit, aki elég részeg volt, hogy kiálljon vele, és azon a fenyőből-tölgyből ácsolt, füsttel pácolt menedéken kívül a valkűrök szálltak az éjszakában; érezte őket az összes nagyszájú, deresedő részeg, noha egyik se mondta volna ki. Akkor hát holnap jön a kardok vihara. Sárkány támad sárkányra a Karmsund-szorosban.

A vörös háborúban.

Sigurd gyomrát sziszegő kígyóként szorította a harag, de igyekezett visszafojtani, nehogy felfigyeljenek a vitájukra. Harci öltözékben jött le a kikötőbe – a kijelölt gyülekezőhelyre –, övvel összefogott, combközépig érő gyapjúkabátban, gyapjú-nadrágban, szíjakból és vaslemezekből készült lábvértben. A lábvértet ajándékba kapta attól az embertől, akit az éjszaka tökön rúgott. Nem volt saját kardja, mert az apja azt mondta, az ilyen fegyvert ki kell érdemelni, de magával hozta a lándzsáját, amely vízi ütközetben amúgy is jobb fegyver.

Nem mintha most volna alkalma használni.

− Kihívtam, apám, és a csarnokban mindenki hallotta a feltételeimet – mondta az emésztő haraggal küzdve. – Talán nem győztem?

A jarl felvonta a szemöldökét. – És micsoda nemes diadal volt! – Lenézően hümmögött. – Szerencséd, hogy Olaf nem nyúz meg elevenen, és nem tángál el a saját combcsontoddal – mondta, és Olafra pillantott, aki viszont együttérzőn nézte Sigurdot, miközben megkötötte a sisakja szíját gubancos szakálla alatt.

− Szóval visszatáncolsz? Mint róka a lyukába? – kérdezte vakmerően Sigurd.

− Vigyázz a szádra, fiú – morogta Harald.

Holló-Dal Hagal, aki a póniját száron vezetve éppen elhagyni készült Skudeneshavnt, megállt, és a jelenetet figyelte.

A jarl úgy festett a mólón, mint a háború istene. A brynja vasgyűrűi parázslottak a pirkadatban, amely véresre festette a fekete vizet. – Mellesleg mit szólna az anyád? – biccentett a fűcsomóktól tüskés sziklák felé, Sigurd odafordult, és meglátta Grimhildet, a húgát, Runát, és a többi asszonyt, akik a férfiemberekénél is keményebb arccal figyelték a harci készülődést.

Tehát a hadistenek is félnek a feleségüktől, gondolta epésen Sigurd.

− Máris rágja a fülemet, amiért három fiamat viszem ugyanabba a csatába – folytatta Harald. – Ha téged is elviszlek, olyat tesz, hogy ahhoz képest csók lesz csak, amit te csináltál Olaffal. – Összevonta a szemöldökét. – Nézz csak oda! Úgy belénk akasztja a szemét, mint macska a karmát!

− Harald, jó a szél, és az emberek készen állnak! – kiáltotta Olaf, aki a mólón állt, a Reinen orra mellett.

Harald fölemelte a kezét, és bólintott, azután odavakkantott a rabszolgáinak, hogy hozzák üstöllést a csarnokból és rakják a hajókra az összes lándzsát. Két hosszúhajója volt, huszonkét méter hosszúak, meg egy rövidebb karvi, tizenhárom pár evezővel. A Reinen, a Rénszarvas volt Harald legjobb hajója; illett is rá a név az emberek szerint, mert széles volt, ugyanakkor sebes, éppoly méltó a tengeri utakra, mint ahogy méltó a nemes rénszarvasbikának büszkén járnia Karmøytől keletre a felföldeket. Sigurd gyakran elképzelte a napot, amikor csatába indulva a Reinen fedélzetén állhat harcostársai között.

− Óvatos leszek, apám – mondta, tudván, hogy ez körülbelül annyit ér, mint záporban köpködni.

− Haha! – Harald erre csaknem elmosolyodott. – Egyik fiam sem ismeri ennek a szónak a jelentését. – Azután olyan hangosan folytatta, hogy Grimhild is hallhassa: – Mint jarlod, megtiltom. Mint apád, megtiltom. Erről nincs mit tovább beszélni.

− Ne aggódj, öcsi! – lépett oda Sigmund, és Sigurd vállára csapott. A haját befonta a csatához, a sisakot a hóna alá csapta, egyike volt a keveseknek, akik páncélinget hordtak. – Igyekszem megkímélni néhány kurafit, hogy neked is legyen kit leölnöd, ha anya végre engedi, hogy kirepülj a fészekből! – Mosolyogva integetett Grimhildnek és Runának. – Hé! Ma este berúgunk!

De Sigurd az apja bajnokát, Slagfidet figyelte, aki éppen a hatalmas rénszarvasagancsokat vitte előre a Reinen orrába. Ha majd a hajó fölszedi a horgonyt, és kifut a fjordba, elég messze Skudeneshavntól ahhoz, hogy ne haragítsák meg a föld szellemeit, ráhúzzák a fenyegető állatfőt a hajóorra, és Slagfid a szarvas szeme fölé erősíti az agancsokat. Mivel ő harcol a hajó orrában, övé a megtiszteltetés, hogy az agancsokat beledugja vasalt üregükbe. Így, harcra készen Slagfid és a Reinen egyforma félelmet kelt az ellenségben.

Erős kéz markolta meg Sigurd vállát. Megfordult, belenézett az apja szemébe. – Eljön a te időd, Sigurd – mondta Harald. – Egy harcosnak éppúgy meg kell tanulnia a türelmet, akár a kardot és a pajzsot.

− A hasznotokra lehetnék, apám, ha a dolgok ellenünk fordulnak – felelte Sigurd, olyan erősen markolva a lándzsát, amilyen erősen remélte, hogy megváltoztathatja a jarl döntését. – Asgot azt mondta, hogy ma nem kellene harcolnod, mert rosszak az előjelek.

− A vén varjú előjelei mindig rosszak – legyintett Harald. – Ha mindig odafigyelnék, amikor rúnákat vet, sosem hagynám el a csarnokomat. – Embereihez fordult, akik szétszóródtak a mólón, a környező sziklákon, és néhányan máris elfoglalták helyüket a Reinen fedélzetén, Harald második hajóján, a Tengeri Sason, és a rövid karvin, a Kis Jávorszarvason. Pajzs, lándzsa és fejsze volt náluk, néhányuknak jutott vassisak, de a többieknek csak bőr fejfedő, sőt prémkucsma, bár ők hamarosan izzadni fognak.

− Skuldeneshavni férfiak! – Harald hangjára ugyanúgy nem lehetett nem odafigyelni, mint a hosszú nyelű bárdra egy gyilkos kezében. Szavai végigmennydörögtek a kikötő csöndes vize fölött, hullámverésként csapódtak a parti szikláknak. – Harcra szólított bennünket Gorm király, akinek hűséget fogadtunk, akinek magas trónját védeni esküdtünk. Bliflindi földjeit kelet felől Randver jarl fenyegeti, aminek a királyunk nem örül. – Szőke szakállából kivillantak a fogai. – Randver, a kutya, eltépte pórázát, és az étvágya nagyobbra nőtt, mint ő maga. Ma megkorbácsoljuk az ebet!

Az emberek éljenezni kezdtek; azok, akik lándzsát hoztak magukkal, a pajzsukat csapkodták, mintha visszhangoznák Gorm király csúfnevét, a Biflindit, ami „pajzsrázót” jelent. Még Hagal, a skald is olyan volt, mint egy sas a meleg szél szárnyán, pedig a jarl eleget bosszantotta az este.

− A király embereivel és jobbágyaival mi vagyunk túlerőben. – Harákolt és kiköpött a csúszós deszkára. – Mégsem szabad lebecsülni Randver jarlt, mert ő olyasfajta, aki megvárja, amíg másfelé nézel, és akkor harap a seggedbe. Mellesleg ti is tudjátok, hogy a bóndi sokszor előbb rohan vissza a tanyáihoz, semmint az első lándzsát elhajítanák.

− Éppen ezért harcol Biflindi a tengeren Randverrel! – bömbölte Slagfid a Reinen orrából. – Mert az a kecskebaszó bóndi nem szaladhat el a hajóról!

Az emberek éljeneztek, mert Harald bajnoka ritkán tréfált. Sigurd kétségbeesetten szeretett volna köztük lenni, mint bajtárs, aki harcba megy, nem pedig a jarl legkisebb fia, akit otthon hagynak a nőkkel, a fiúkkal és az öregemberekkel.

− Nézzétek csak Sigurd fiamat! – kiáltotta Harald. – A vitéz Týr sem szeretne jobban velünk harcolni ma! – Vaskos karjával átölelte a fiú vállát, és a brynja kifényesített vasgyűrűihez szorította. – Szerencsés vagyok, hogy valamennyi fiam farkas. Szomjazzák ellenségeink vérét! – Sigurd érezte apja leheletén a méhsert. A férfinak méhsert vagy árpasört kell innia, mielőtt beleveti magát az acélviharba, magyarázta egyszer Olaf, különben megbolondul a húsába vágó pengék gondolatától. – Hamarosan közöttünk harcol a legény!

Ezután elengedte Sigurdot, és Asgotra nézett, aki hat rabszolgát szidott, amiért még mindig nem sikerült levonszolniuk egy ökröt a vízhez. A godi állatbőrökbe öltözött, és csontokat fűzött hosszú, dérszürke hajába. Néhány asszony közelebb húzta magához a porontyait, mintha attól félne, hogy Asgot ellopja őket valamilyen sötét célra.

− Mindenek Atyja is szomjazza a vért! – kiáltotta Harald. – Nekünk pedig meg kell itatnunk! – Minden szem a godi és a tulok felé fordult, amely szánalmasan bőgött, vagy mert megérezte a tenger szagát, és félt tőle, vagy inkább azért, mert észrevette a gonosz, éles kést Asgot kezében, és elég okos volt, hogy tudja, mi következik.

Asgot fölemelte karomszerű kezével a kést, és az égre mutatott a hegyével. – Óðin, fogadd el áldozatunkat! Légy kegyes hozzánk, mi pedig vörösre festjük a tengert az áruló vérével! – Ezzel az egyik rabszolga mögé került azok közül, akik pányván tartották az ökröt, karjával átfogta az ifjú nyakát, hátrarántotta a fejét, és elvágta a torkát, amelyből vörösen lövellt ki a vér.

Az asszonyok lélegzete elakadt. A rabszolga térdre rogyott, és két kézzel a vért fecskendező, gyilkos sebhez kapott. Harald harcosai a pajzsukat verték lándzsájukkal és kardjukkal, az ökör felbődült, amikor a vér szaga betöltötte remegő orrlyukait.

− Jó rabszolga volt! – kiáltotta túl a lármát Sigmund. A férfiak az „Óðin” nevet kántálták, az ifjú rabszolga vérben ázva, meredt szemmel fuldoklott a földön.

− Az volt – helyeselt Harald jarl –, de az előjelek rosszak voltak. Ma egy közönséges rabszolgánál nagyobb szükségem van Mindenek Atyjának jóindulatára. Hagyd azt az állatot, Asgot! – kiáltotta, aztán Sigurdhoz fordult. – Sigurd, legyen gondod rá, hogy tisztességesen vágják le. Majd megesszük a győzelmi lakomán.

− Igen, apám – felelte Sigurd. Nézte, ahogy a godi a tenger felé vonszolja a halott rabszolgát, vérrel kenve össze a sziklákat, és bedobja a hullámverésbe. A tetem hánykolódó végtagokkal lebegett a vízen. Vértelen arcát az ég felé fordította, szeme kidülledt a meglepetéstől, hogy halott.

A godi Haraldra és Sigurdra nézett. Vértől síkos kezét végighúzta sok ágba fonott szakállán, amitől még vadabb lett a külseje. – Nem ártana megemlékezni Njördről, mielőtt tengeri csatát kezdtek – mondta. Harald bólintott, majd föltette a sisakját, amelyet egy király is megirigyelhetett volna. A legfinomabb acélból kovácsolták, csiszolt ezüstlemezekkel díszítették, hollófőben végződő, magas bronztaréj rajta, a madárcsőr osztotta ketté a vastag réz szemöldököt. Alatta voltak a szemnyílások és az orrvédő, amelytől a sisak viselője olyan lett, mintha valamelyik Áz ereszkedett volna le Ázgardból. Sigurd még sosem látott ilyen szépet.

− Ő, aki ezen a napon mellettem áll, hogy megetesse a farkasokat és a hollókat, a testvérem! – mennydörögte a jarl.

Olaf fölemelte a lándzsáját. – Harald! – bőgte. – Harald! – Száznál több harcos kapcsolódott be a kántálásba. – Harald! Harald! – A lárma betöltötte az új napot, felszállt az istenekhez, akár a Gjallarhorn zengése, amikor meghirdeti, hogy kezdődik a Ragnarök, a végső csata. Sigurd érezte a vérében az ütemét, akár a szelet a hajó vitorlái.

− Sok szerencsét, bátyám – mondta Sigmundnak, aki éppen megkötötte sisakja szíjait arany szakállú álla alatt.

− Este mindent elmesélek, öcsikém! – vigyorgott Sigmund, aztán csatlakozott a többiekhez, akik a Reinen, a Tengeri Sas és a Kis Jávorszarvas fedélzetére igyekeztek. Harald és öt legjobb harcosa a Reinen orrában foglalt helyet, a többiek az evezőpad szerepét betöltő ládáikra ültek, levették a fenyőfa evezőket a tartóról, és kidugták a lyukon. Eloldották a köteleket, és Thoraldnak, a Reinen kormányosának parancsára a bal oldali evezősök ellökték a hajót a parttól.

A feleségek meg a lányok a mólóra sereglettek, és búcsúszavakat kiáltottak utánuk. Sok szerencsét kívántak embereiknek, megparancsolták, hogy legyenek óvatosak. A megszólítottak válaszul motyogtak valamit, vagy csak integettek és bólogattak, mert restellték magukat fegyvertársaik előtt.

Késfenésnyi idő alatt kijutottak a mély vízre, és keletnek, a nap irányába indultak a Skude-fjordban. Evezőik ütemesen süllyedtek és emelkedtek, mivel nem volt elég szél a vitorláknak, és Harald tudta, hogy hasznos dolog, ha lefoglalja az embereket a csata előtt.

Skudeneshavn népe figyelte a távolodókat. Sokan megérintették Thór kalapácsát, vagy a nyakukban viselt másfajta amuletteket, és halkan imádkoztak az istenekhez, hogy hozzák vissza épségben a férjüket, apjukat és fiaikat az aznapi vérfürdőből.

− Veled megyek, Sigurd – szólalt meg mellette a húga, miközben a fiú úgy bámult a Reinen után, mintha a puszta akaraterő átrepíthetné a tengeren, hogy hollóként ereszkedjék a fedélzetre a bátyjai, Thorvard, Sorli és Sigmund mellé.

− Hallod, bátyám? Veled megyek, hogy nézzem – mondta Runa.

Sigurd bólintott, azután Sveinhez fordult. – Sietnünk kell, különben vége lesz, mielőtt odaérünk.

Svein megrázta a fejét. – Mondtam Thorvardnak, hogy a varangy egyetlen szarcsimbókját se öljék meg, amíg egy kényelmes helyet nem találunk, ahonnan jó a kilátás.

Valaki füttyentett. Odanéztek, és Aslakot látták a kikötő fölötti kőszálon a magas fűben. Hozta a pónikat, ahogy Sigurd kérte, eggyel többet is a kelleténél.

− Mondtam neki, hogy én is jövök – szólt Runa, mielőtt Sigurd megkérdezhette volna.

− Tudtam, hogy így lesz – mosolygott Svein.

Sigurd is sejthette volna, noha nem volt biztos benne, hogy a húgának is velük kellene néznie a csatát, lévén alig tizennégy éves, és túl fiatal az ilyen dolgokhoz. Éppen meg akarta mondani, amikor az anyjuk, aki a többi asszonnyal együtt elhagyta a mólót, kiáltott Runának, hogy térjen vissza vele a faluba.

Grimhild még öt gyermek – és négy fiú! – után is olyan szép volt, hogy a férfiak megfordultak utána, de az arca most feszes volt, mint bog a hajókötélen, mert aggódott a férjéért és a fiaiért, akik harcba szállnak a király hívására.

− Runa! – kiáltotta ismét. – Gyere, lányom! Sok munkánk lesz, amíg a férfiak visszatérnek.

− De én Sigurddal akarok menni! – kiáltott vissza Runa. Arany haját két hosszú varkocsba fonta, mert szívesen mutogatta, amíg lehetett. Egy év múlva eladósorba kerül, és el kell takarnia selymes fürtjeit. És bár túl fiatal volt a házassághoz, ez nem akadályozta meg a férfiakat, hogy úgy bámuljanak Runára, akár az ezüstre.

− Hazajössz velem, lányom! – csattant fel Grimhild. Arca haragos pírba borult a gyerek engedetlenségétől.

− Hadd jöjjön, anyám! – szólalt meg Sigurd, aki váratlanul eldöntötte, hogy Runának is velük kell mennie. Elege volt már abból, hogy mások mondják meg, mi történjen. – Semmi baja nem lesz velünk.

Grimhild összevonta a szemöldökét, Sigurd a lányhoz fordult. – Csak menj tovább – sziszegte. – Nem fog veszekedni a barátnői előtt.

− Sok a tennivaló – tiltakozott az anyjuk, Sigurd azonban, aki az anyját hibáztatta, amiért nem lehet a Reinen fedélzetén, most meglátta a lehetőséget, hogy dacolhasson Grimhilddel. Kézen fogta Runát. Nem kellett hátranéznie, hogy lássa az anyja arcán a viharfelhőt, noha mennydörgést nem hallottak. Nevetséges szemtelenség volt, Harald, ha ott van, visszakézből lekever érte egy pofont. Sigurd restelkedett is, miközben fölfelé kapaszkodtak a kavicsos ösvényen Aslak és a várakozó pónik irányába.

− Köszönöm – mondta Runa, de Sigurd nem válaszolt. Más dolgok jártak az eszében. Bólintott Aslaknak, és mind a négyen északnak fordították hátasaikat a parti út, Kopervik és Avaldsnes irányába. Valahol a két falu között nézik végig, ahogy Pajzsrázó Gorm király és a lázadó Randver jarl flottája összecsap a kijelölt helyen. A két hajóhadat kötelekkel és csáklyákkal összekötözik, beszorítva a pajzsos embereket a padok közé.

Aztán megkezdődik a gyilkolás.

2.

Mire odaértek, fürödtek az izzadságban, és habosra lovagolták a pónikat. A nap túljutott a delelőn, most fent ült a nyugati ég ormán, mintha egy aranypajzs lógna a Valhöll nyeregteteje alatt, Óðin harcban elesett bajnokainak csarnokában. Aslak azt mondta, ez jó nap a harcra.

− Akkor nem, ha nyilak hullanak az égből – felelte Sigurd, és elfintorodott a gondolatra, hogy nyílvessző vágódik ki a vakító napfényből, és beleáll egy emberi szemgödörbe.

− Elég, ha az ember a magasba tartja a pajzsát, és behúzza a nyakát – tanácsolta segítőkészen Svein, mire Runa savanyú mosollyal megkérdezte, hogy ezt melyik csatájában tanulta a számtalan közül?

Svein lelkesedését azonban nem volt könnyű elrontani, különösen amikor harcról beszélt. Most is csak mosolygott hármukra. – Majd megtudod, Runa, ha ott állok a skjaldborgban – mondta ábrándosan a pajzsfalról. – A skaldok még évek múlva is énekelni fognak róla. – Megrángatta pelyhedző szakállát. – És az asszonyok pirosabbak lesznek ennél a szőrnél, ahányszor a közelükben járok.

− Ha már a skaldokról van szó, azt gondoltam, hogy Hagal itt lesz – jegyezte meg Aslak. – Nem jellemző rá, hogy kihagy egy csatát.

Svein bólintott. – Az istenek tudják, hogy új szálakra van szüksége, amelyeket beleszőhet a regéibe – mondta.

− Miért kell a saját szemével látnia a dolgokat, amikor valamelyik vászoncseléd vigasztaló ölében is kitalálhatja az egészet? – vetette közbe Sigurd. Mindazonáltal Aslak fején találta a szöget. Szokatlan, hogy a skald kihagyjon egy olyan eseményt, amelyből sagát kerekíthet, és ezt akár száz sörcsarnokban is eladhatja országszerte.

Olyan gyorsan tették meg a tizenöt-egynéhány rôst hosszú utat, ahogy csak tudták, és senki sem kifogásolta, hogy keresztülvágnak a földjén, sőt kérdezgették őket, egyesek sört vagy ételt kínáltak, egy legény egy vödör vizet hozott a lovaknak, mert az emberek tudták, kicsoda Sigurd, különösen, mivel Svein emlékeztette őket. Tisztelték annyira Haraldot, hogy minden tőlük telhetővel segítsék a fiát, aki látni akarja, hogy Harald és Gorm király miként teszi helyére Randver jarlt, ami, ha szerencsés, egy haugr lesz, sötét temetődomb, amelynek földjében kukacok tenyésznek, de ha balszerencsés, egy fjord feneke, hideg hajóroncsok között, ahol rákok csipkedik le róla a húst.

− Remélem, ez a tömeg azért jött, hogy Biflindit biztassa – jegyezte meg Aslak, mert négyükön kívül mások is Karmøybe igyekeztek, hogy lássák a csatát.

− Jobban is teszik – mordult fel Svein olyan hangosan, hogy a közelben egy ötfős fiúcsoport meghallhassa. – Mert ha valaki azt a birkapotyadék Randver jarlt élteti, három méterrel arrébb leli magát, és bánhatja, hogy nem madár – mondta, és egy kavicsot hajított át a szirt szélén. – Vagy inkább hal.

Jöttek csoportok az északi Kopervikből, délről, Gorm király avaldsnesi várától, Åkrából, Ferkingstadból és más keleti falvakból, amelyek lakói alig várták, hogy tengeri csatában gyönyörködhessenek. De micsoda látvány tárult elébük a fenyőkkel és nyírfákkal benőtt szirttetőn a Karmsund-szoros fölött, amely Karmøy szigetét a szárazföldtől elválasztotta! Sigurd kisfiúkorában hallotta a mesét, hogy Thór, a mennydörgés istene minden reggel átlábol a szorosokon, útban Yggdrasilhoz, az élet fájához.

Holnap reggel vérben kell gázolnia, gondolta Sigurd.

Közben orral kelet, a szárazföld felé fordulva felbukkant a Reinen, a Tengeri Sas és a Kis Jávorszarvas, most már felvont vitorlákkal, pengéktől tüskés evezőspadokkal: a kapitányok, kormányosok és a legénység a vitorlákat igazítva igyekeztek felsorakozni Gorm király hét másik sárkányfejes hajója mellé. Lassú, verejtékes munka volt, mert alig fújt a szél, amit bölcsen és türelemmel kellett munkára fogni. Ám ez a szoros a csöndes, védett vizével tökéletes feltételeket teremtett egy tengeri ütközethez, amelynek helyéről a felek már előre megegyeztek.

− Akár egy fingnyi szél is meghiúsíthatja a tengeri csatát – mondta egyszer Harald a fiának. – Szélben annyi esélyed van a hajók összekötésére, mint ha a feleségedet kérnéd, hogy üljön veszteg egy nagyon csinos ágyas mellett, és még örüljön is neki.

Ennek ellenére Pajzsrázónak és Harald jarlnak többre volt szüksége egy csöndes napnál és álmos tengernél ahhoz, hogy biztosak legyenek a győzelemben. Sigurd annak a jeleit kereste a lázadók hajói között, hogy Randver talán tehetségtelen jarl, aki túlbecsüli magát, de a látvány nem ezt igazolta. Hajói rendesek, tiszták voltak, legénysége értette a dolgát.

− Most már értem, miért örült Randver, hogy Avaldsnes árnyékában ütköznek meg – mondta Sigurd, mert tudnivaló, hogy aki közelebb harcol az otthonához, gyakrabban győz. – Ahhoz képest, hogy egy felkapaszkodott senki, sok hajót hozott. Talán több van ebben az emberben, mint amennyit kinéznek belőle.

− Hát igen, vannak hajói, de vajon érti-e, hogyan kell használni őket? – kérdezte Svein, noha tudta, hogy az a hat hajó, amelyek közül négy akkora, ha nem nagyobb, mint a Reinen, több annál, ami elvárható egy lázadótól.

− Ennek a birkabogyónak több pénze és embere van, mint az apádnak – adott hangot Aslak a közös gondolatnak, miközben a nyakában lógó Thór-kalapácsot morzsolgatta. – A tavalyi portyázások megtöltötték a ládáit ezüsttel, a fejét pedig becsvággyal.

− Hat hajó akkor sem elég – felelte Sigurd, és határozottan tekintett a húgára, mert Runa mintha kezdett volna megijedni. – A Pajzsrázó már sok tengeri csatát vívott. Nem ő lenne a király, ha nem nyeri meg a legtöbbet vagy talán az összest. Apánknak pedig szerencséje van a tengeren, és hordozza Mindenek Atyjának tehetségét a harcra.

A többiek egyetértően mormoltak. Runa fehér ujjai kissé ellazultak Freyja görcsösen markolt, forró és nyirkos ezüstamulettjén.

Mivel Randver jarl emberei kevesebben voltak, hatalmas tutajjá kellett volna összekötöznie a hajóit, majd kivárni, amíg megtámadják. Sigurd tudta, hogy ezzel a taktikával kis területen is nagyobb erőt lehet összevonni, az emberek pedig ide-oda járhatnak a hajókon aszerint, hol előnyösebb tartózkodniuk. Ám Randver jarl leengedett vitorlájú, behúzott evezőjű hajói továbbra is alig kurjantásnyira voltak egymástól, és Harald jarl parancsolta összébb a három hajóját, úgy, ahogy az ember pányvára fűzi a kopóit, és az ő legénysége sürgölődött a kötelekkel és a csáklyákkal.

− Akkor hát az apád csinál tutajt – mondta Svein. Összevont szemöldökéből és Aslak arcából tisztán látszott, hogy azt gondolják, ez különös taktika Haraldtól.

− Miért csinálja ezt, Sigurd? – kérdezte Runa, akit idegesített barátainak sötét tekintete.

Sigurd egy darabig figyelte apja hajóit, végül elvigyorodott. – Mert már korábban is csinálta, és töviről-hegyire ismeri a módját – felelte. Csak amikor Harald helyébe képzelte magát, akkor ugrott be a fejébe a válasz, olyan fényesen, mint a horogra akadt makréla. – Mivel a király hajói távol vannak, a Tengeri Sas és a Kis Jávorszarvas sebezhetők – mondta. – Ha külön maradnak, Randver hajói elválasztják őket, mint ahogy a farkasok szakítják ki a fiatal szarvast a csapatból, hogy elejtsék. Mivel azonban összeköti őket a Reinennel, apám úszó erődöt hoz létre, amely könnyen védhető. Úgy magához csalja a lázadókat, mint húsos cobák a varjakat, és akkor jön a király. – Vére felforrósodott a gondolatra. – Együtt páholják el azt a szarzsákot, és a fáradságért cserébe lesz egy csomó hajójuk!

Svein és Aslak vigyorogva helyeselt, és örültek, hogy a jarl ilyen ügyes a tengeri hadviselésben. Sigurd belsejét mégis mardosta a kétely, mint a patkány a kötéltekercset. Mert ha az apja összeerősíti a három hajót, és netán bekerítik őket, és netán balul ütnek ki a dolgok, csetepaté közben nem lesz könnyű szétválni, hogy elmenekülhessenek.

Viszont Pajzsrázónak hét hajója van. Igazság szerint azokkal is simán megverhetné Randver hatos flottáját, miközben Harald jarl a csarnokában pihen ezen a délelőttön. Sigurd ebbe a gondolatba kapaszkodott, és úgy figyelte a két hajóhadat, mintha maga is ott lenne annak a tutajjá alakított háromnak a fedélzetén.

− A jarlok jók a tafljátékban – mormolta –, de a királyok még jobbak. – Ez bizonyára jó nap lesz, a lázadók vagy megadják magukat, vagy meghalnak.

Gorm király emberei ordítani kezdtek, hergelték magukat a közelgő mészárlásra. Hangjuk felhallatszott a magasba, a nézőkhöz. Sigurd és a többiek jól választottak helyet. Láthatták a sziklás partot és a zátonyokat a Karmsund-szorosban, miközben nyírfákba kapaszkodva álltak a veszélyes meredély szélén. Alattuk egy kőhajításnyira húzódott a kavicsos part, amelyen halászok verődtek össze, arccal a tengernek, amint ők is a szemüket meresztették, akárcsak a többiek. Kint lehettek a szorosban, amikor észrevették a két közeledő hajóhadat. Képzelhetni, micsoda káromkodások röpködtek vijjogó sirályhadként a könnyű csónakok felett, amelyek most partra vonva pihentek, mivel a halászat félbeszakadt.

Gorm öt hosszúhajója, köztük a Pajzsrázó saját királyi drakkarja, a Hríð-visundr, vagyis Viharbivaly, vonalba állt Harald jarl bal oldalán. Két másik megkerülte a Reinent, hogy Harald jobb oldalát védje.

− Igazad van, Sigurd. Apád magához akarja csalogatni őket, aztán kezdődhet a csetepaté – mondta Aslak. – Remélhetőleg Randver jarl bekapja a csalit. –Begörbített ujjait összeakasztotta, mutatva, mire gondol. – Amikor Gorm hajói megcsáklyázzák őket, és a harc komolyra fordul, ez a másik kettő együtt támad, mint egy elhajított kő, és összeroppantják az árulót, akár a tetvet.

Sigurd bólintott. Aslak helyesen látja. – Ez jó terv – mondta.

Az apjáé a megtiszteltetés, hogy elsőnek csapolhatja meg az ellenség vérét. Gorm király ezért később minden bizonnyal megjutalmazza. A hűséges emberek ezüstöt nyerhetnek az ilyen napokon.

− Itt jönnek! – kiáltott egy ifjú a szirt peremén. Lehet, hogy az ő apja is ott volt valamelyik fedélzeten. Ha igen, akkor ugyanúgy görcsölhet a gyomra, mint Sigurdé.

− Ez a Fjordfarkas, Randver jarl hajója! – kiáltotta valaki más. – Korábban is láttam. A jarl ott áll a taton.

− Hát igen, ott a legbiztonságosabb – szólt közbe egy öregember, és undorodva kiköpött.

Sigurd nem tudta, csakugyan Randver áll-e a taton, de a férfi páncélinget és díszes sisakot viselt, ezért nagyon is lehetséges, hogy ő volt. Ha így van, nem is hibáztatható, amiért a taton állva kezdi a csatát, mert ha Randver az első lándzsától vagy nyíltól meghal, cseszheti a becsvágyát.

− Nem számít, hol áll – mondta Svein. – Apám kétszer akkorát tud dobni a lándzsával, mint ennek a hajónak a hossza. Randver jobban teszi, ha visszamegy Hinderåba és az asztal alá bújik, ha ott akar lenni, ahol a legbiztonságosabb! – Elvigyorodott. – Ámbár ha jó a szél, még ott sem lesz biztonságban.

− Melyik hajó az apádé, öcskös? – kérdezte a szürke szakállú vénség. Pislogva-könnyezve, görcsösen hunyorított csipás szemével, hogy ismét olyan messze lásson, mint fiatalon.

− Ő áll a Tengeri Sas orrában, azon a hosszúhajón a Reinen jobbján – válaszolta Svein.

− Akkor bizonyára akkora, mint te – mondta a szürkeszakáll. – Valaha én is az orrban álltam.

Svein és Aslak összenézett, amit az öregember öreg szeme észrevett. Legyintett, mintha azt mondaná, mit tudnak egyáltalán a fiatalok? Sigurd örült, hogy a vénember nem firtatja, melyik hajón van Aslak apja. Gyorslándzsás Olvirt Harald jarl legutóbbi csatájában ölték meg, amelyre Gorm királynak tett esküje miatt kényszerült, és senki sem szereti, ha emlékeztetik, hogy az apja egy halom alatt rothad a falun kívül. Még akkor sem, ha a következő világban feltámad, Mindenek Atyjának csarnokában iszik és lakomázik, mert Gyorslándzsás Olvir kétségtelenül ezt teszi.

Sigurd izmai lüktetni kezdtek, a vér szinte forrt az ereiben, becsvágya követelte, hogy lakassa jól. Jobbjában a kőrisfa nyelű lándzsa suttogva könyörgött, hadd menjen a csatába, tépni, hasítani, betölteni a feladatát. Ám Sigurdnak el kellett utasítania a fegyverét, ahogy őt is elutasították, aminek a fájdalma valahol bent még mindig égette.

Hátba vágták. – Kezdik már – mondta Svein. Lent a szorosban röpködni kezdtek a nyilak egyik hajóról a másikra, mihelyt Randver jarl hajói beértek Harald jarl flottájának lőtávolságába. A nyilak azonban kevés kárt okoztak, mert a harcosok fölemelték a pajzsaikat. A hársfa palánkok tüskések lettek a tollas nyílvesszőktől.

Harald harcosai még javában kötözgették hajóikat, amikor Randver jarl emberei olyan közel értek, hogy a legerősebbek mindkét táborban elröptessék lándzsáikat. Az ilyen dobás gyakran hatásos, mivel egy jó lándzsa, ha erős kar hajítja, képes kettétörni a pajzsot, és védtelenné tenni a viselőjét, legalábbis addig, amíg föl nem kap egy másik pajzsot.

Randver hajója most visszafelé evezett, hogy a jarl manőverezhessen. A Fjordfarkas orra, amelyben a legjobb harcosok tolongtak, megközelítette a Reinent, ahol Slagfid állt, egyik kezében lándzsával, másikban hatalmas, hosszú nyelű fejszéjével. Sisakja ragyogott a napfényben. Még ilyen sima tengeren sem könnyű feladat a hajóorrok ütköztetése, ám Randver evezősei értették a dolgukat. Sigurd még szorosabban markolta a lándzsát, amikor fölhallatszott a szirtre a csattanás, és a két legénység üvöltése megtörte a csendet.

Randver bajnoka alig várta, hogy hírnevet szerezzen magának. Amikor leeresztette pajzsát, hogy elhajítsa csatabárdját, Slagfid Thór villámának sebességével és dühével vetette el a lándzsáját, és átdöfte az ellenség torkát, amely vért kezdett fecskendezni. A lándzsahegy a mögötte álló harcos pajzsába fúródott.

− Slagfid! – ordította Svein. A szirten álló emberek éljenezni kezdtek, Harald jarl emberei a pajzsukat verték lándzsáikkal és csatabárdjaikkal, olyan büszkék voltak bajnokukra. A halottat félrehúzták, a harcos, aki a helyére lépett, elég bölcs volt ahhoz, hogy magasan tartsa a pajzsát, Slagfid azonban már több embert ölt meg, mint ahányan Randver hajóján voltak, és ez csupán egy újabbat jelentett a sokaságban. Fejszéjét két marokra fogta, fölegyenesedett, akár a medve, óriási, gyilkos ívben meglendítette a fegyvert, és lecsapott. A fejszevas teteje a pajzsot repesztette ketté, az alja a férfi kulcscsontját, a mellét és a törzsét. Slagfid úgy aprította, mint a tölgyfát.

Megint éljenzés harsant, majd megint, amikor Slagfid elkapta a következő harcos pajzsát, hátradőlt, és kihajította a palánkon át a tengerbe, ahol az ember addig csapkodott, amíg a két hajó össze nem morzsolta. Sigurd azonban hallgatott, és a Fjordfarkas tatját figyelte, mert tudta, mi fog történni, ha Randver jarlnak van egy csepp tehetsége a vezetéshez. Hát persze hogy most a jarl tört az élre. Emberei két oldalról pajzsokkal takarták, de ő meg akart mutatkozni híveinek, hogy látványa még nagyobb tettekre sarkallja őket.

A hajóorron álló emberek szurkáltak lándzsájukkal, csapkodtak hosszú bárdjaikkal, néhány íjász felkapaszkodott a palánkra, hogy halálos közelségből lőjék ki nyilaikat, azonban Slagfid vívta az igazi küzdelmet. Ám Randver hajói, akárcsak a kopók, alig várták, hogy beleakaszkodhassanak a zsákmányba. Egyikük a Kis Jávorszarvas mellé siklott, gyorsan behúzta bal oldali evezőit, mielőtt a hajótestek összeütköztek volna, Randver emberei kilőtték nyilaikat, elhajították lándzsáikat, és közben megcsáklyázták a Kis Jávorszarvas keresztgerendáit. Teljes erejükből húzták a derekukra csavart köteleket, és közelebb vonták egymáshoz a hajókat, hátha elegen lesznek, hogy megtisztítsák a Kis Jávorszarvas fedélzetét.

A Kis Jávorszarvas legénysége azonban másképp gondolta: pajzsfalat építettek a karvi teljes hosszában. A második sor fölöttük, a pajzsok réseiben dobálta a lándzsákat. Asgot, a godi, ennek a hajónak a fedélzetén volt, és legalább olyan jól vetette a lándzsát, mint a rúnákat. A hajó kapitánya, egy Solmund nevű ember, legalább olyan öreg, mint szirten a Szürkeszakáll, kemény harcos volt, aki elnyerte Harald bizalmát. Valószínű, hogy Solmundnak majd segítséget kell kérnie a Reinentől, de addig nem teszi, amíg nem feltétlenül szükséges, és Harald tudta ezt. Ha a jarl még ezelőtt megölhetné Randvert, megnyerhetné a csatát úgy, hogy Gorm királynak ki sem kell húznia a kardját.

Mögöttük a fenyőerdőben károgni kezdett egy holló. Sigurd érezte, hogy Svein őt nézi, mert tudja, hogy jelentőséget tulajdonít az ilyesminek. Ám ő mereven bámulta a lenti csatát, Svein pedig annyiban hagyta a dolgot, meg se mukkant. A holló tovább tiltakozott, gurgulázó károgása egyre hangosabb lett. Sigurd végighúzta hüvelykujját a lándzsája nyelébe faragott rúnákon. Nem mintha a varázsige, amely gondoskodott róla, hogy a lándzsa egyenesen szálljon a célba, elháríthatta volna a rossz előjelet, márpedig Sigurd ezt hallotta a madár károgásából; úgy beleakadt a hangba, mint hegyes halhorog a zsinórgombolyagba. Legfeljebb a lándzsájára tűzhette volna a madarat, ami Asgot szerint annyi, mint beleköpni Óðin egyetlen szemébe.

És mégis, az istenek még mindig kegyelték Haraldot és Gorm királyt, mert Slagfid újabb koponyát hasított ketté, és a hullák halomban álltak a Fjordfarkas orrában. Most már Olaf is ott volt a bajnok mellett, lándzsájával az ellenséges pajzsokat döfködte, rálökte az embereket a társaikra. A harcosok, akik hátrébb álltak a hajókon, ordítva biztatták a küzdőket, miközben várták, hogy ők is sorra kerüljenek.

A Reinen bal oldalán a Kis Jávorszarvas és a pajzsfal kitartott, ám jobbra a Tengeri Sasnak valóságos acélvihart kellett kiállnia. Randver két hosszúhajója odamanőverezte magát mellé, az egyik szemből ment neki, a másik oldalról, és megcsáklyázták a Sast, amikor Harald emberei még a köteleket vagdosták, és evezőikkel igyekeztek távol tartani a másikat.

Svein apja, Styrbjörn, kezében hosszú nyelű fejszével valóságos óriásként magasodott a Tengeri Sas orrában. Olyan volt, mint maga Thór, ahogy kihívóan mennydörgött a támadó hajó orrában tolongó ellenségre.

Svein hatalmas kezével ismét megragadta Sigurd vállát. A fiú megrándult a szorítástól, de nem húzódott el. Svein dünnyögve bátorította a szorosban harcoló Styrbjörnt.

− Apád éppolyan jó, mint Slagfid – mondta Sigurd, ami bizonyára igaz lett volna, ha Styrbjörn nem iszik olyan sokat. Valójában már senki sem tudta, mennyire hasznos a csatában, bár ezt még Slagfid se merte volna a szemébe mondani. Amióta Sibbe, Svein anyja meghalt, Styrbjörn arcára már csak a méhser és a gyilkolás csalt mosolyt.

Rendesen megölte az első embert, ugyanolyan magasról csapott le rá a fejszével, mint Slagfid, de inkább a fokát használta, nem az élét, azzal zúzta össze ellenfele sisakját és fejét. Majd mintha meghallotta volna fia éljenzését a szirtről, vagy talán Loki sugdosta a fülébe, milyen fenséges sagák szólnak majd róla, mert minden óvatosságát szélnek eresztette, felkapaszkodott a palánkra, bal karjával átnyalábolta a Tengeri Sas orrdíszét, míg jobbjával hosszú bárdja nyelének végét markolta. Hihetetlen erővel – és egy iszákostól váratlan egyensúllyal, gondolta Sigurd – végigfutott a palánkon, felüvöltött, és vízszintes vonalban széles ívet húzott a fegyverével. A fejsze foka nekicsapódott egy pajzsnak, és hátralökte a harcost, rá a többiekre, akik egymást borították fel. Styrbjörn ismét fölemelte a fejszét, úgy, hogy most az éle mutasson előre, és lenyakazott egy embert. Társai lebuktak a pajzsuk mögé.

A szirten éljeneztek, Svein a leghangosabban. A Tengeri Sason a pajzsaikat csapkodták, hogy tudassák a Reinen legénységével, nincsenek egyedül a harcban.

− Még sosem láttam ilyesmit! – kiáltotta Szürkeszakáll.

Sigurd sem hallott még ilyesmiről. Csak a tűzhely melletti mesékből tudható, márpedig minden valamirevaló történetnek megvan a keserű része. Styrbjörnnek le kellett volna másznia, hogy egy pajzs mögé bújva kiszuszoghassa magát örömében, amiért ilyen hírnevet szerzett magának. Ehelyett a vérszomjtól, vagy talán a benne kotyogó túl sok méhsertől hajtva újabb kört írt le a fejszével, ám ezúttal a nyél nekiment a Tengeri Sas orrszobrának, vagy talán visszapattant a hegyes csőrről, s mielőtt Styrbjörn helyesbíthette volna az irányt, a másik hajó orrából egy harcos lándzsával hasba szúrta.

Styrbjörn összegörnyedt. Bajtársainak sikerült az ülések közé húzniuk, Svein belemarkolt lángvörös hajába.

− Átkozott kurafiak! – motyogta Szürkeszakáll, és a fejét csóválta. Sigurd szerette volna azt mondani Sveinnek, hogy talán nem súlyos a seb. Aslakra pillantott, de ő a fejét rázta. Annyi erő és félelem volt abban a lándzsadöfésben, hogy akár egy támadó vaddisznót is megállíthatott. Ha nem látták volna a szirtről, tudhatták Styrbjörn nyögéséből, ami még a csatazajból is kihallatszott. Mellesleg Styrbjörnön nem volt brynja, mert nem engedhetett meg magának egy akkorát, amelybe óriási termete belefért volna.

Talán ezt jelezte a hollókárogás, gondolta Sigurd, mert most a madár elnémult. Styrbjörn megcselekedte, ami még hiányzott a hírnevéhez, miközben ama vég felé haladt, amelyet a Nornák szőttek számára. Akárhogyan is, félelmetes csapás volt ez a Tengeri Sas legénységének, amely nem számított rá, hogy az orrban harcoló bajnok ilyen korán elesik. Styrbjörn hatalmas bárdját fölkapva egy Erlend nevű félelmetes harcos furakodott az orrba, és méltónak is látszott arra a helyre, mert máris tőből lecsapott egy kart. Styrbjörn is büszke lett volna rá, amíg egy nyílvessző arcon nem találta, és ki nem zuhant a hajóból, mielőtt a többiek elkaphatták volna.

Randver emberei meglódultak, mint kopók a vérszagra. Sigurd tudta, hogy ebből baj lesz, mert a Tengeri Sas jobb oldalába csimpaszkodó másik ellenséges hajó legénysége látta, milyen jól harcolnak bajtársaik az orrban, és a siker sikert szül.

− Harald jarlnak embereket kell küldenie a Tengeri Sasra – jegyezte meg Aslak.

Sigurd a fejét rázta. – Még nem – motyogta.

− Miért? És a király hajói miért nem segítenek? – kérdezte Runa. Aggodalmasan harapdálta az alsó ajkát, és a nyírfa fehér kérgét tépkedte, amelybe kapaszkodott. Ez bizony jó kérdés volt, olyan jó, hogy Sigurd nem tudta rá a választ. A húga szemében megbúvó félelem mégis arra késztette, hogy mondjon valamit.

− Az a két hajó kivár, amíg Randver minden embere beleveti magát a harcba a Tengeri Sassal, vagy amíg az elsők át nem szállnak a hajóra, őrizetlenül hagyva a sajátjukat, amit így Biflindi emberei könnyűszerrel elfoglalhatnak. – Runa bólintott, Aslak csücsörített, mert ez majdnem jó válasz volt. Sigurd azonban tudta, hogy harmatgyenge, és abban a pillanatban felszállhat, amikor valaki megkérdezi, hogy Gorm király flottája ugyan miért marad távol, miért nem csap össze Randver utolsó két hajójával. Ám a király tartotta az alakzatot a szorosban, a Kis Jávorszarvastól és Harald úszó erődjétől balra. Nyilakat váltottak az ellenséggel, de nem jöttek közelebb. Sigurd nem tudta mivel magyarázni, hogy Biflindi miért nem rohanja le a két ellenséges hajót, vagy miért nem indítja el az egyik drakkarját, hogy lerombolja a Kis Jávorszarvas melletti hosszúhajót.

Harald átküldött egy csoportot a Kis Jávorszarvasra, talán Solmund kérésére, talán nem. Ekkor a jarl intett a mellette álló Yngvarnak, akit Sigurd felismert a fekete pajzsáról. Yngvar átment a Reinen oldalára, elővette kürtjét, és hosszú dallamot fújt észak felé, végig a szoroson Avaldsnes irányába.

− Most már jönnie kell a királynak – szűrte Svein a fogai között. Ezek voltak az első szavai azóta, hogy az apja elesett.

Sigurd bólintott, noha gondolatban még mindig hallotta a holló egyre hangosabb károgását a fenyőerdő felől. A károgás mintha a kürtöt gúnyolta volna, amelyet Yngvar ismételten megfújt.

Gorm király azonban nem jött.

− Nézzétek! – kiáltotta az egyik koperviki ifjú, és a két hosszúhajóra mutatott, amelyeket a Pajzsrázó küldött, hogy Harald jarl flottáját megkerülve jobb oldalról védjék a Tengeri Sast.

− Nem kapkodták el – mondta Szürkeszakáll, és besüppedt szemével Sigurdra sandított. – Máris túl sokáig hagyta egyedül apádat a tűzben.

− Ohó! Fogadni mernék, vénség, hogy ezt nem mernéd Gorm király képébe mondani! – szólalt meg egy másik legény.

− És miért ne tenném, öcskös? – kérdezte az öreg. – Ahogy látod, rég halott lennék, mire a Pajzsrázó ideszalajtana valakit, hogy megölessen.

Ezen akár nevethettek is volna, ha a dolgok jobban állnak a szorosban. Most egy Haki nevű harcos lépett Slagfid helyére a hajóorrban, hogy Harald bajnoka egy kicsit kifújhassa magát, mert a fejsze nagyon megdolgoztatja az izmokat, és elveszi az ember levegőjét. De bár Haki, Olaf, Thorvard meg a többiek megfékezték Randver embereit, a lázadó jarl harcosai kihasználták fölényüket. Azzal, hogy úszó erődöt épített magának, Harald lefoglalt Randver hat hajójából négyet. Gorm királynak annyi dolga maradt, hogy ráront Randver utolsó két hajójára, vagy legalább egy időre távol tartja őket, amíg Harald a tat felől elfoglalja Randver hajóját, megtisztítja a fedélzetet, és véget vet a csatának.

A két szövetséges hajó megkerülte a Reinen tatját, de ahelyett, hogy a Tengeri Sast támadó két drakkarhoz közeledtek volna, azt a hajót támadták meg, amelynek legénysége azt ordította Gorm király embereinek, hogy vegyék már fel a harcot.

− Óðin tökeire! – mondta Svein, amikor a Pajzsrázó hajóiról az első nyílvesszők kirepültek, és beleálltak a Reinen meg a Tengeri Sas üléseibe.

− Árulás! – kiáltotta Szürkeszakáll. – Sose bízzatok királyban! – Sigurdra nézett, de az tekintetével nem bírt elszakadni a lenti jelenettől. – Apád halott ember, fiam. Legjobban teszed, ha minél gyorsabban visszatérsz a rokonaidhoz.

− Még nincs vége, vén kecske! – förmedt rá Aslak. – Addig nem, amíg Slagfid harcol!

Sigurd átkozódott, és remélte, hogy Mindenek Atyja meghallotta, mert az ilyen árulás mindennél aljasabb, és Óðin nem hagyhatja ennyiben. Csakhogy Óðin szereti a káoszt. Asgot talán nem mondta ezerszer? A Kis Jávorszarvas magára maradt, és egyedül állta a sarat, noha sokkal kisebb volt az ellenségnél. Ezt azzal érte el, hogy harcosait egy kisebb területre összpontosította, ahol háromszoros pajzsfalat építhettek. Ám Harald jarl tutaja a kormány felől védtelen volt, és ezt mindenki tudta. Most az volt a legfontosabb, hogy megvédjék Haraldot, vagyis a legjobb harcosoknak vele kell maradniuk a Reinen fedélzetén, nehogy a Fjordfarkasról lerohanják Randver jarl emberei.

Gudrod, a Tengeri Sas kapitánya, a hosszúhajó oldalát védő pajzsfal közepén lándzsával döfködte azokat, akik be akartak mászni a hajójába. Ám az emberek most már egyre-másra hullottak ki a pajzsfalból, és a réseket nem tudták betömni. Sigurd és barátai végignézték, hogyan halnak meg azok az emberek, akiket egész életükben ismertek. Levágták vagy leszúrták őket, vagy a hajók közé estek. Sigurd rámordult Runára, hogy ne nézze tovább, de a lány nem engedelmeskedett.

Ekkor Gudrod egy lándzsadöféstől összeesett, és Randver egyik merész harcosa meglátta a lehetőséget. Pajzsát maga elé tartva átugrott a palánkon a Tengeri Sasra, és rést ütött a pajzsfalon. Igaz, a következő pillanatban meghalt, de a mögötte álló emberek támadhattak. Ha a pajzsfal megtörik, az mindig katasztrófát jelent, ezt mondta Sigurdnak Olaf, aki a hajóorrban állva bizonyára tudta, mi történik a Reinen testvérhajójának fedélzetén, ám semmit sem tehetett. Thorvard, még mindig a csata sűrűjében, úgy harcolt, akár egy hős, most azonban maga Harald jött előre az orrba, nyomában Sigmunddal és Sorlival. Sigurd szívében szirmokat bontott a büszkeség, míg nézte, ahogy testvérei belevetik magukat az acélviharba, mert nem hajlandók elfogadni a vereséget.

Látva, hogy ura belegázol a vérfürdőbe, Slagfid visszarohant a helyére az orrban. Bárdját otthagyta Hakinak, s egy óriási vadkanölő dárdával látott munkához, döfött és hasított, ügyessége vetekedett erejével. Amikor Randver emberei látták, hogy Harald bajnoka visszatért a véres tusába, fölemelték pajzsaikat, behúzták a nyakukat. Sigurd közelében egy ifjú azt kiáltotta, Randver jarl olyan, mint egy dühöngő őrült. Tajtékzik és tombol, azt ordítva a harcosainak, hogy több acélt és kevesebb hársfát mutogassanak.

− Még mindig győzhetünk – jegyezte meg Aslak. – Ha a király Harald mellé áll, és odaküldi a hajóit.

− Ostoba kölyök! A király azt akarja, hogy a halak ma este Harald jarl húsából lakomázzanak! – felelte Szürkeszakáll, és a király két hajójára mutatott, amelyek nyílzáporral árasztották el Harald lebegő erődjét. – Ez a szándék olyan világos, mint a rúnák az álló kövön!

− Vénember, azok a hajók nyilvánvalóan összeálltak Randverrel – szólalt meg Sigurd –, de arról nem volt szó, hogy maga Biflindi ezzel a büdös disznóhólyaggal tart. A király tovább harcol. Nézd.

− Te ezt harcnak nevezed, öcskös? – kérdezte Szürkeszakáll. – Eh! A feleségem sokkal harcosabb, amikor szapul, mert berúgok, vagy túl sokáig bámulok valami csinos fiatal jószágot.

Sigurd arca eltorzult, de nem vágott vissza, mert tudta, hogy a vén kecske még a töppedt szemével is jól látja az igazságot. A nyílzápor a hét hajó között talán veszedelmesebb volt a jégesőnél, de nem sokkal. Ez csak látszat, mint amikor a megkötött kutya morog az elhaladóra.

− Észrevetted, milyen messzire sodródtak? – kérdezte Aslak. Sigurd bólintott.

− Több áramlat van ezen a tengeren, mint amennyit látni – mondta. Harald hajóerődje és a rátámadó Randver a szoros közepén kezdte a csatát, most pedig már sokkal közelebb voltak a parthoz. – Hamarosan el kell vágniuk a köteleket. Mindnek, különben azt kockáztatják, hogy összezúzódnak a sziklákon.

− Akkor apánk megmenekülhet? – reménykedett Runa. – Ha elvágja a köteleket? – Kék szeme csillogott a reménytől, akár a lándzsahegy.

− Igen, ez az egyetlen, ami megmentheti az embereiteket, lányom – felelte Szürkeszakáll –, de biztos vagyok benne, hogy az öreg Njörd már elhagyta őket. Híg reményt ad nekik, de nem azt a szelet vagy hullámot, amire Harald jarlnak szüksége volna.

− Ha folytatod, vénember, megnézzük, hogyan festenek a sziklákon a szuvas csontjaid! – förmedt rá Sigurd. Aslak az öreg felé csapott, ő pedig elég acélt látott Sigurd szemében, hogy elhiggye, nem üres fenyegetést hallott. Szorosan rázárta száját odvas fogaira, és elhallgatott.

− Bassza meg! – káromkodott Svein. Randver emberei éljenzésben törtek ki. A Tengeri Sas pajzsfala olyan hirtelen omlott össze, mint a kőre zuhanó cserépedény. A lázadó jarl emberei győzelemre álltak, megtisztították a fedélzetet, felmosták Harald híveinek vérével. Néhányan még harcoltak, igyekeztek összeállni kettesével-hármasával, de a palánkon egyre újabb ellenséges harcosok zúdultak be. Világos, hogy a Tengeri Sas elveszett. Az embereket levágták, hátba szúrták, miközben a palánkon próbáltak átmászni a Reinenre, amelynek harcosai lándzsákat dobva vagy pajzsaikat fölemelve igyekeztek védeni azokat, akik náluk kerestek menedéket.

Bal felől a Kis Jávorszarvason is folyt a mészárlás. Az ellenségnek valahogy sikerült felszállnia a tatnál, az új fenyegetéstől a pajzsfal elvékonyodott, a réseket nem tömték be, és érvényesült Randver harcosainak létszámfölénye. Kihullottak a pajzsok, és most már nem lehetett pótolni őket.

Sigurd szája megkeseredett a nyelőcsövét maró epétől. Skudeneshavn embereit felkoncolták, és ő nem tehetett semmit.

− Menj vissza a népedhez, fiú – szólalt meg a vénség, vállalva Sigurd haragját. – Meg kell mondanod nekik, mi következik. Adj nekik esélyt, hogy elmenekülhessenek. Jegyezd meg a szavam, ez az ocsmányság nem itt ér véget.

Sigurd behajította a lándzsáját a nyírfa gyökerei közé, és odarontott az öreghez, akinek úgy kidülledt a szeme, mint két főtt tojás. – Megmondtam, hogy tartsd a szádat! – morogta a fiú. Belemarkolt a vénember zubbonyába, és a hosszú füvön át odarángatta a szikla pereméhez, ahonnan már látszott a fehéren habzó víz.

Ekkor Sigurd észrevette a halászokat és csónakjaikat a kavicsos parton.

− Nem bántásból mondtam! – nyüszítette az öregember.

− Sigurd! Hagyd békén! – sikoltotta Runa. A többiek meredt szemmel bámultak, de nem mertek szólni. Egyedül Sveint nem érdekelte: miután végignézte apja meggyilkolását, mit számított egy vén fecsegő, akinek úgyis be kellett volna fognia a száját?

Sigurd még markolta az öregember zekéjét, de már el is feledkezett róla. A szorosban dühöngött a harc, pengett az acél, döngtek a pajzsok, a sebesültek sikolya összekeveredett a harcosok ordításával, de Sigurd csak a fenyőerdőből leskelő holló károgását hallotta.

Földhöz teremtette az öreget. – Melyik a leggyorsabb út lefelé? – kérdezte.

− Van egy ösvény a szikla mögött – mutatta remegő kézzel az öreg. – Egészen a vízpartig vezet.

Sigurd bólintott, és a barátaihoz fordult. – Jöttök? – A fiúk összenéztek, bólintottak. A vénember még föl sem tápászkodott, amikor ők már lefelé ereszkedtek a kitaposott keskeny ösvényen a tengerhez.

Lent a parton a négy halász megfordult, felállt. Ketten kést rántottak elő az övükből. Idegeik pattanásig feszültek attól, amit a szorosban láttak.

− Adjátok ide a csónakotokat! – lépett hozzájuk Sigurd. Barátai mellette álltak, Svein jobbról, Aslak balról.

Az egyik férfi üres hangon fölnevetett.

− Kotródj innen, fiú – morogta egy másik, és késével belecsapott a levegőbe.

Sigurd megpördítette a lándzsát, és lesújtott. A lándzsanyél boldogabbik végével homlokon találta a férfit, aki összeesett. A másik három meghátrált, otthagyták öntudatlan társukat a nedves kavicson.

− Ez Harald jarl fia – mondta kikerekedett szemmel az egyik ember, és felvonta a szemöldökét.

− Vigyed csak – mondta egy cserzett bőrű halász, és kis csónakjuk felé biccentett.

Sigurd bólintott, hátat fordított nekik, a csónakhoz lépett, amelyről sértődött vijjogással röppentek fel a halbeleket habzsoló sirályok. A fiúk levonszolták a csónakot a védett kis öböl sima vizéig. Amikor a csónak kétlábnyira bent volt a tengerben, beszálltak, Aslak a biztonság kedvéért még egyet lökött rajta, mielőtt követte társait.

− Majd én – mondta Svein. Középre ült, felmarkolta a két evezőt, beillesztette őket a villába, és hátat fordított a nyílt fjordnak. Sigurd felnézett a szirtre, és meglátta Runát. Húga haja aranyként ragyogott a délutáni napfényben. Sigurd intett neki, de a lány két ököllel szorította melléhez Freyja amulettjét. Sigurd elfordult, letérdelt a csónak orrába, és nézte a harcot, amely a sziklák védte öböl bejárata előtt dühöngött. Svein keményen húzott, félelmetes ereje fokozatosan távolította el a csónakot a parttól.

− Mi a terved, Sigurd? – kérdezte Aslak, miközben Svein hosszú csapásai kivitték őket a sziklák között a szorosba. – Nem sokra megyünk egyetlen lándzsával.

− Csak készülj – felelte Sigurd, és felállt, a lándzsa nyelével egyensúlyozva. A csatazaj erősödött. Valahol a zűrzavar közepén egy ember üvöltött. Yngvar még mindig a kürtjét fújta, amikor éppen nem harcolt. Sigurd loccsanásokat hallott: harcosok hullottak a vízbe, gyűrűvértjük lehúzta őket a tengerfenékre, még mielőtt meghalhattak volna. A Tengeri Sas elveszett, az evezőspadokon Randver jarl emberei nyüzsögtek. Sigurd látta, ahogy hajlonganak, talán Harald elesett harcosait vetkőztették, miközben társaik csatlakoztak azokhoz, akik a Reinen fedélzetét söpörték tisztára. A fiúnak még állva is nehéz volt átlátnia a palánk fölött; csak amikor észrevette az apja sisakját, amelynek csiszolt ezüstberakása villogott a napsugárban, akkor döbbent rá, hogy a Reinen is oda. Haraldot visszaszorították a Reinen tatjának emelt végébe, most valamivel a kormányrúd előtt állt. Fiai, Sorli és Sigmund a pajzsukkal védték. Ott volt Slagfid is: a bajnok válla megroskadt a kimerültségtől, de ő is magasra emelte a pajzsát, és a fonott mintás penge még mindig halált ígért mindenkinek, aki szembeszállt vele.

− Gyorsabban, Svein! – morgott Sigurd. Svein engedelmeskedett, vállizmai minden evezőcsapásnál megfeszültek, nyakán csomósan dudorodtak az erek, mint a rozmárbőr kötél. Egyre közelebb jutottak a Reinen tatjához, miközben Svein arra is vigyázott, hogy a két támadó hajótól és a Tengeri Sastól, amelyen most már Randver jarl harcosai tolongtak, megfelelő távolságban legyenek.

Sigurd észrevette, hogy rövid pajzsfal hátrál a hajó bal oldalán, felfedezte Olafot, ahogy parancsokat ordít Harald megmaradt harcosainak. Köztük volt a véres, eltorzult arcú Thorvard is. Pajzsfaluk szánalmas roncsával próbáltak ellenállni a támadók ostromának.

− A Kis Jávorszarvas levált! – kiáltott Aslak. Legalább ennyi sikerült. A Kis Jávorszarvason eszeveszett kapkodás kezdődött, puffantak az evezők, ahogy az emberek fölkapták őket a hajófenékről, kitolták a nyílásokon, és távolodni kezdtek a mészárlástól. Randver emberei nyílzáport zúdítottak a hajóra. Sigurd szinte hallotta, ahogy Asgot átkokat szór, és megidézi az isteneket, hogy szálljanak alá a Valhöllből, és hugyozzák le ezt a féreg Randver jarlt.

Yngvar holtan hevert a Reinen palánkján. Még mindig a kürtjét szorította, mintha nem adta volna fel a reményt, hogy Gorm király a segítségükre siet a harcban, de Biflindi nem mutatkozott, és egyébként is késő volt már.

− Apám! Sorli! – kiáltotta Sigurd, de a csatazaj olyan hangos volt, hogy nem hallották meg, vagy ha mégis, túlságosan belefeledkeztek a küzdelembe, semhogy odafigyeljenek. Miután a Kis Jávorszarvas elmenekült a mészárszékről, a Tengeri Sast pedig már elfoglalták, Randver jarl összevonhatta minden emberét Harald jarl és megmaradt néhány harcosa ellen, akik még állták a sarat a Reinen tatján. Újabb csáklyák koppantak a hajóbordák és az ülések között, újabb kötelek szálltak Randver emberei felé, akik máris elárasztották Harald hajóját, az úszó erődöt, amely immár a lázadók kezére került… ám a fedélzet egy darabja, úgy két lándzsahossznyi tölgyfa deszka még mindig tiszta volt, amelyet egy nagyszerű dalia védett ragyogó hollócsőrű sisakban, legkülönb harcosaival és véreivel. Sigmund, aki félelmetes harcos volt, futott két lépést, ugrott, kardjával lesújtott egy ellenséges pajzsra, meg az alatta rejtőző nyakra, aztán a saját pajzsával csapott oda a haldoklónak, végül vigyorogva visszaugrott a pajzsfalába. Sigurd büszkeségtől dagadó szívvel gyönyörködött bátyja ügyességében és merészségében, még most is, amikor már nem volt remény.

Most újabb kürt rivallt, ezúttal Randver jarlé; Sigurd látta, hogy a lázadó békét kínál megvert ellenségének. Ám Harald azt bömbölte, hogy Randver büdös kecskeszar és egy nyáladzó kurva picsájának áruló folyása. Harcosai kardjaikkal és lándzsáikkal verték a pajzsaikat, visszhangozva minden egyes szitkot, világgá kiáltva dacukat.

Randver emberei egy pillanatra elbizonytalanodtak, mintha nem egészen tudnák, mit kíván tőlük a jarl. Harald segített nekik, kikapta a lándzsát Sorli kezéből, és olyan erővel hajította el, hogy átdöfte egy harcos pajzsát, a karját pedig a melléhez szögezte. Éljenzés harsant a Reinen fedélzetén, az emberek tudták, hogy hamarosan ott ülnek őseikkel Óðin csarnokában, és isznak erre a pillanatra.

A lázadók pajzsfala végigérte a Reinen fedélzetét, és legalább ötszörös volt a vastagsága. Ez az acél- és húsáradat most vagy beleszorítja Sigurd apját és vitézeit a tengerbe, vagy lemészárolják őket, hogy a saját vérük tengerébe fulladnak a tölgyfa deszkákon. Mindkét oldal ordított, amikor a skjaldborgok egymásnak mentek. Kardok éneke szórakoztatta az Ázokat. Harald jarl embereit lépésről lépésre szorították hátra, amíg el nem érték a kormányrudat, és be nem szorultak az óriási tatgerenda mellé, ahol rúnákat és tusakodó vadállatokat faragtak a gyantáros palánkba.

Slagfid leütötte egy ember pajzsát, Thorvard beledöfött az arcába. A penge hegye fénylő csontszilánkok és vércseppek kíséretében robbant ki a tarkón. A férfi összeesett. Sorli berontott a résbe, fejszéjével belevágott egy harcos arcába, lehasította az állkapcsát, majd villámgyorsan visszaszökkent a pajzsfalba. Randver emberei azonban most előretörtek a Reinen