BORÍTÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Richard Neville and Julie Clarke: On the Trail of the Serpent

– The Life and Crimes of Charles Sobhraj;

Revised and updated by Julie Clarke

Vintage, an imprint of Penguin Random House, 2020, London

Fordította: Miks-Rédai Viktória

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

ON THE TRAIL OF THE SERPENT.

Copyright © Richard Neville and Julie Clarke 1979

Revisions and new material copyright © Julie Clarke 2020

Revised and updated edition first published as On the Trail of the Serpent in 2020 by Vintage.

Vintage is part of the Penguin Random House group of companies.

All rights reserved.

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2021

Hungarian cover art © Szabó Vince, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-139-8

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Tartalom

Előszó

Szerzői jegyzet

Prológus

I. rész

Nincs igazság

1.

Angyalarc

2.

A háború gyümölcse

3.

Szabadság, most!

4.

Utolsó esély

II. rész

Szökésben

5.

Lehetetlen férj

6.

Zuhanás a lángba

7.

Fivérek, bajtársak

8.

A szív szavát követni

III. rész

A halál hálója

9.

Az 504-es szoba

10.

Halállista

11.

A dolgok a helyükre kerülnek

12.

Freak Street

IV. rész

Végjáték

13.

Eltűnt személyek

14.

A „Gautier-ügy”

15.

Csapatmunka

16.

Régi démonok, régi trükkök

17.

Láncra verve

Epilógus

Látogatás Hermannál

A szerzőkről

Köszönetnyilvánítás

Képmelléklet

A GABO Kiadó  e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Előszó

Több mint negyven év telt el azóta, hogy ennek a könyvnek a története elkezdődött számunkra. 1977-ben Richard Neville és én New York Cityben éltünk, és újságíróként kerestük a kenyerünket. Én egy ausztrál médiatársaságnak dolgoztam be, Richard pedig jó kapcsolatrendszerrel rendelkező szabadúszó volt.

Párkapcsolatunk még csak akkoriban kezdődött. Egy padlástéri lakást béreltünk Chinatownban, két metadonklinika és egy kung-fu edzőterem közé szorítva; a bútorzata mindössze egy dupla ágy volt, és egy pingpongasztal. Állandóan az alattunk lévő étteremből felszivárgó ánizsos, nyárson sülő kacsa illata járta be.

Ekkor érkezett a hívás, amelyről a becsvágyó fiatal írók álmodnak. A Random House Kiadó egyik képviselője megkérdezte, Richard el tudna-e indulni Delhibe – azonnal. Egy visszaeső, ám elbűvölő fiatal bűnözőt, Charles Sobhrajt éppen letartóztatták Indiában. Vietnámi és indiai felmenők leszármazottja volt, Franciaországban nevelkedett, de mint csaló és méregkeverő, sok más nemzet tagjaként is mutatkozott a világ ötcsillagos hoteljeiben és kaszinóiban. Most több szörnyű gyilkosság mellett azzal is gyanúsították, hogy turistákat mérgezett meg Ázsiában. Az utána folytatott nyomozás széles médianyilvánosságot kapott. A delhi börtönben, a tárgyalására várva a vállalkozó szellemű Sobhraj eladta az életrajza jogait egy thaiföldi lakos, amerikai vállalkozónak. A jogok végül a Random House-nál kötöttek ki, és Richardnak szerződést ajánlottak, hogy írja meg Sobhraj élettörténetét. Gyorsan.

Mi ketten a legkevésbé sem voltunk kemény oknyomozóriporterek. Richard az OZ (egy friss hangvételű, radikális földalatti magazin, amely jelenleg a londoni Victoria and Albert múzeumban található meg) szerkesztőjeként és kiadójaként szerzett nevet magának, és közismert volt, hogy sokszor szót emel az ellenkultúráért. Született ellenzéki volt, nem állhatta a tekintélyt, alighanem azért, mert túl fiatal korában küldték bentlakásos iskolába. Világéletében szívesen bosszantotta a rendszert. Bárhová be tudta beszélni magát, aztán ki is ugyanonnan; olyan elbűvölő és humoros volt, hogy néhányan függővé váltak tőle. Azt hiszem, én is ezek egyike lettem.

1965-ben legjobb barátjával, a pszichedelikus művészként ismert Martin Sharppal Sydney-ből Londonba utazott, egy olyan útvonalon, amely még csak akkor tárult fel, és amelyet később a fű útjának neveztek el. Az élményeit első könyvében, a Playpowerben írta meg.

A hatvanas évek elejére a fiatal avantgarde mozgalom ráébredt, hogy Európa és Ausztrália között van a térképeken egy hatalmas terület: Ázsia. Ott mintha semmi sem változott volna századok vagy a Brit India korszaka óta. Hihetetlenül olcsó volt minden, és izgatóan egzotikus: a marihuána, más drogokkal együtt, szabadon hozzáférhető volt. Az idő is másként folyt. A mai hétvégi és városnéző miniszünidők helyett nem volt ritka, hogy az egyetem vagy a középiskola (és egy év spórolás) után valaki két-három évig csak utazgasson a világban, közben talán némi kereskedelemmel tartsa egyensúlyban a pénzügyeit.

A diákok a világ minden tájáról megindultak Ázsia felé. Ez volt az igazi varázslatos, titokzatos úti cél, mintha a történelem- és földrajztankönyvekbe sétálnának bele, ahol a múlt LSD-vel feldobva várja őket, vagy mintha a National Geographic ayahuascával feldobott világában túráznának. Változatlan kultúra, a Himalája, fantasztikusan olcsó ételek, végtelen, tiszta tengerpartok, egydolláros szállodai szobák, ötdolláros, omladozó műemlékek, ötvencentes, bambuszból épült, zöld folyók partján egyensúlyozó vendégházak. A boltkórosokat és a kereskedő vénájúakat egzotikus, hímzett textilek és ruhák várták, ékkövek és antik holmik, a mindenféle kábítószerről már nem is beszélve, ami mind a nyugati ár töredékéért kelt el.

1965-ben, amikor Richard elindult arra az útra, még nem voltak útikönyvek. Ami azt illeti, Bangkokban egy bordélyban (a Thai Son Kitben) vett ki szobát, és egy hétig maradt, mert azt hitte, hogy hotel. Legalábbis ezt állította.

Tíz évvel később, amikor én is elindultam ugyanerre az útra, a Lonely Planet leendő alapítói már kiadtak egy szerény füzetet, Across Asia on the Cheap („Olcsón átutazni Ázsiát”) címmel.

Van egy szép barátnőm, akinek az anyja a barátnőm tizenhét éves korában becsomagolta a bőröndjét az ázsiai útjára: tele volt báli ruhákkal, Chanel-jellegű kosztümökkel, és félmagas sarkú cipőkkel. Mire a barátnőm elért a kontinens másik felére – miközben számtalan más élmény mellett három hónapig élt egy afgán családdal –, a bőröndből kalimantani kosár lett, tele antik szárongokkal, múzeumba illő, antik csipkeblúzokkal Indiából, és egy sűrűn hímzett afgán menyasszonyi ruhával. És nem csak a ruházata változott meg. LSD-t szedett, és mélyenszántó felismerésekre jutott, amelyek megváltoztatták az életét. Úgy vélem, a jó irányba.

A szerzők sokszor olvasott Across Asia on the Cheap példánya, az első útikönyv a későbbi Lonely Planet alapítóitól.

Nem minden történetnek van ilyen szép vége. Hallottam egy másik lányról, az egyetemről, aki meztelenül fürdött egy folyóban, Afganisztánban, azonban egy hegytetőről meglátta egy pastu törzs tagja, és dühében lelőtte.

Az én utazásom 1975-ben kezdődött, Balin. Akkoriban a világnak ez a része közel állt ahhoz, ahogy a mennyország kinézhet. Az első éjszakánkon Kuta Beachen, egy kis faluban egy sáros ösvény végén, ahol áram sem volt, egy helyi tizenéves LSD-t adott el nekünk. A hatására deszka nélkül mentünk hullámokon lovagolni hajnalig, közben tomboló viharok fényeit és hangjait élveztük. Nem is sejtettük, mekkora szerencsénk volt, hogy túléltük. Ezután a Poppies Caféban varázsgombás omlettet rendeltünk, és ezzel megkezdődött a saját drogos utazásunk.

Májusra már kétszer kiraboltak minket, és az egyik társunk olyan beteg lett, hogy kórházba kellett mennie. A bangkoki Hotel Malaysiában vettünk ki szobát, hogy helyrerázódjunk, olyan körülmények között, amelyek akkor luxusnak tűntek. A Malaysiában volt folyó víz! Lepedő az ágyon! És még uszoda is volt. A Bangkokba érkező utazó diákok általában itt szálltak meg. Az előtérben bárkivel össze lehetett futni, a világ minden tájáról érkezők találkoztak, és osztották meg egymással a tapasztalataikat.

Éppen ezért lett – alig három héttel azután, hogy mi kiköltöztünk – a hotel Charles Sobhraj egyik főhadiszállása, ahol a „barátkozz, tömd meg, rabold ki” akcióit folytatta. Ezekből hamarosan, különös módon „barátkozz, tömd meg, nyírd ki” lett.

Fogalmunk sem volt róla, mi folyik kedvenc luxushotelünkben; mi akkor már folytattuk az utat Indián át Pakisztánba, Afganisztánba, Iránba és Törökországba. Egy Bedford furgonnal utaztunk, és egy államilag minősített, téglányi csomag hasist vittünk magunkkal, amelyet néhány dollárért vettünk talán Pakisztán egyik piacán.

Nem tudom eléggé hangsúlyozni, mennyire naivak voltunk. Ezt azért mondom el, hogy megvilágítsam a kultúrát, amelyben Sobhraj működött. Fogalmunk sem volt, melyik országba megyünk tovább. Legtöbben csak nemrég hagytuk hátra az országot, ahol a vécépapírt apró virágok díszítették, és az anyánk naponta kiporszívózta a padlószőnyeget, most pedig azt tanultuk, hogyan kell a harmadik világ budijaiban guggolva ürítkezni, és teáskannából kiöntött vízzel mosakodni utána.

Ó, mennyire megvetettük a fogyasztói társadalmat! Hála szent szövegeik friss fordításainak, a buddhizmus és a hinduizmus ekkoriban felkapottá vált. A füstölők elől nem lehetett menekülni. Divatba jött az indiai asramokban és barlangokban, guruktól tanult meditáció és a nepáli elvonulás tibeti lámák társaságában. A fiatalok úgy keresték az élet értelmét és a megvilágosodást, mint az amerikai vadászok a fehér orrszarvút. A valóság átrendezhető volt, hiszen a hasist és a marihuánát gyakorlatilag bárhol be lehetett szerezni, lévén lényegében Ázsia legnagyobb részén legális. Heroin is akadt mindenhol. A heroin a sötét alvilágba tartozott, amelyet visszataszítónak tartottunk, de ez az ösvény is az út mellett kanyargott, és csak tragédiák sora történt rajta.

Öt évvel később, amikor Richard meg én, két kivételezett fiatal egy kivételezett országból, kutatni kezdtünk ennek a történetnek a nyomában, a sötét oldal ismeretlen volt számunkra. Én nagyrészt női magazinba írtam tematikus cikkeket. Úgy éreztem, Richard számára a bűn valami bátor és romantikus dolog – ezt talán Verlaine és Rimbaud nyomán gondolhatta.

A kábítószer útja kockázatos volt, elkerülhetetlen kellemetlenségekkel, mint a hasmenés és a kisebb lopások, de ezt (a nagy földcsuszamlásoktól eltekintve) nagyrészt tudatlanságunknak és felelőtlenségünknek köszönhettük.

Most úgy tűnt, egy hipnotikus erővel bíró idegen jelent meg a színen, akár egy kígyó az édenkertben, és visszaélt az utazók bizalmával. A mi együttérzésünk mindig az utazókkal marad.

Azért találtuk Richarddal olyan döbbenetesnek és lenyűgözőnek Charles Sobhraj történetét, mert mi is végigmentünk a kontinenst átszelő úton. Aztán meghoztuk a felelőtlen, de kalandvágyó döntést, hogy megírjuk a sztorit.

Julie Clarke,

2020

Szerzői jegyzet

Ez a könyv olyan újságírói munka, amely a regények eszköztárát használja. A megszólalók közti párbeszédek arra épülnek, amire beszélgetésünk idején emlékeztek, vagy hivatalos jelentésekből, rendőrségi jegyzőkönyvekből, esetleg magánlevelekből álltak össze. Ami Charlest illeti, az általa adott információk közül annak, amelyet történelmi feljegyzések vagy megbízható tanúk nem támasztottak alá, kisebb relevanciát biztosítottunk. Ilyenből számtalan akadt.

Charles Sobhraj egy-egy időpontra vonatkozó, állítólagos érzelmeit és gondolatait akkor foglaltuk be a szövegbe, ha őszintének tűntek és összecsengtek az ismert tényekkel. Bizonyos eseményeket, természetüknél fogva, nem lehetett így ellenőrizni, például, ahol Charleson kívül minden más résztvevő meghalt, még szabadlábon volt, vagy elérhetetlen maradt. Ezeket az eseményeket Charles szemszögéből rögzítettük.

A jelen könyvben szereplő személyek valósak, és az események a legjobb tudomásunk és hitünk szerint így történtek. A személyek (kereszt)nevét, akik csak egy-egy rövid epizódban jelennek meg, megváltoztattuk. Annak érdekében, hogy Charles családtagjait megkíméljük a további gyásztól és szégyentől, az ő nevüket is megváltoztattuk. Hasonlóképpen a mentoráét, Alain Benard-ét, a belga diplomatáét, Gilles de Giverney-ét, a bangkoki vendégét, François Dubily-ét, Marie-Andrée barátjáét, Jules Dupont-ét, Chantal szüleiét, a Lemaitre házaspárét, és a régiségkereskedőét, Albert Goyot-ét.

Prológus

Bangkokban, a Wireless Roadon, egy magas fal mögött, egy hosszú, betonozott és virágzó bokrokkal szegélyezett behajtó végén állt egy hatalmas, fehér udvarház, ahol egykor a thai királyi család egyik tagja lakott. Azóta a holland királyi követség székhelye lett.

Herman Knippenberg az asztalánál ült az épület háta mögött újonnan felhúzott, L alakú szárnyban, ahol a héttagú diplomáciai testület irodái kaptak helyet. Ez volt az első kiküldetése. Mindössze harmincegy éves volt; magas, elegáns, világosszürke öltönyt viselt. Harmadik titkárként ő volt a konzuli részleg vezetője. Éppen a követségi postával Hágából érkezett leveleket olvasta. Február hatodika volt, 1976.

A külügyminisztérium azt kérte tőle, hogy nyomozza ki két holland turista hollétét; Henk Bintanja és Cocky Hemker fényképei azonban, amelyeknek a borítékban kellett volna lenniük, hiányoztak, és az aggódó család levele is hiányos volt.

– Átkozott dilettánsok – morogta Herman. Kellemes vonású, komoly arcára kiültek a gondolatai, ahogy a lényeges bizonyítékok hiányán töprengett. A személyzet hiánya miatt a szokásos munkamennyiség kétszerese nehezedett a vállára, és úgy érezte, igazán sokat segítene, ha a kollégái nem lennének ennyire hanyagok.

Az elmúlt évben harmincezer holland turista érkezett Thaiföldre, kétszer annyi, mint a korábbi években, és a hasonló segítségkérések, mint amit Herman éppen felbontott, nem voltak szokatlanok. Az elveszett utazókat általában megtalálták – egy kolostor hegyi barlangjában meditáltak, vagy egy parti turistaparadicsomban szívták a füvet. Ennek a levélnek a tömören sürgető hangvétele mégis felzaklatta Hermant. Újra elolvasta:

1975. december 8-án kelt utolsó levelében Cocky és Henk megírta, hogy december 10-én, szerdán 23 órakor tervezik elhagyni Hongkongot Bangkok felé, repülőgépen. Körülbelül egy hétig akartak maradni, hogy megújítsák az útleveleiket és vízumokat kérelmezzenek. Ezután Chiang Maiba akartak indulni nagyjából két hétre, majd Dél-Indiába és Ceylonba. Azt kérték, hogy poste restante küldjük a leveleinket Chiang Maiba. Négy vagy öt levelet el is küldtünk erre a címre.

Cocky és Henk azt is írta, hogy találkoztak egy francia férfival, egy drágakő-kereskedővel, aki Bangkok és Hongkong között ingázott. Ez a férfi többször meghívta őket a szállodájába, a Hyatt Regencybe. Ő december 8-án tervezett továbbutazni Bangkokba, ahol a feleségével együtt élt. Cockyt és Henket a lakásukra is meghívta. Pontosan elmondatta velük, mikor érkeznek Bangkokba, hogy a titkára várni tudja őket a repülőtéren. Azt is ígérte, hogy elviszi őket a drágakövek lelőhelyére.

Herman félretette a levelet, jegyzeteket készített, majd megkérte az egyik, thai nyelven is beszélő titkárt, hogy vegye fel a kapcsolatot a Chiang Mai-i postahivatallal, és tudja meg, a holland pár felvette-e a leveleit. Egy szárnysegéddel ellenőriztette, hogy az útleveleiket megújították-e, aztán táviratot küldetett Hágába, hogy elküldesse a hiányzó képeket és levéllapot. Utána a következő levélért nyúlt.

Herman ragyogó európai egyetemi pályafutása után nemzetközi kapcsolatok szakon szerzett posztgraduális diplomát a Johns Hopkins Emelt Szintű Nemzetközi Tanulmányok karán, Washington D. C.-ben, ahol megismerte a feleségét, a német születésű Angelát, aki a Bryn Mawr végzőse volt. A hűvös tekintetű és szép vonású lány mindenestől felért Herman szellemi magaslataihoz; lenyűgöző párt alkottak. Hét hónappal korábban érkeztek meg Bangkokba. Angela a saját végzettségét félretéve diplomatafeleségként segítette Hermant, akinek a követségnél változatos feladatai adódtak. Ő dolgozta fel a thai gyermekeket örökbe fogadni kívánó holland párok papírjait, segített pénzügyi segélyt juttatni a szomszédos Laosznak, és jelentéseket készített a külügyminisztérium számára a délkelet-ázsiai politikai színtérről. Nem a heroin volt az egyetlen Hollandiába irányuló csempészáru: Herman feladatainak része volt, hogy átnézze a holland vízumért folyamodó thai állampolgárokat, és kiszűrje a szexmunkásokat.

Megszólalt az asztalán az interkom. Cocky és Henk nem újíttatta meg az útlevelét, és a leveleiket sem vették fel a postáról. Herman elgondolkodott, hol lehetnek. Rágyújtott egy cigarettára, és kinézett az ablakon az úszómedencére, ahol a napbarnított nagykövet rótta a hosszokat. Nem tehetett mást, amíg a képek meg nem érkeznek. Diákkorában maga is végigutazta Európát és a Közel-Keletet, és a saját emlékeiből tudta, milyen nagyon várják az utazók az otthoni leveleket. Úgy vélte, a családnak alapos oka van az aggodalomra.

A kaliforniai San Pedróban, az azt követő reggelen, hogy Herman először hallotta az elveszett holland pár nevét, Emma Knowlton meglátogatta az egyik szomszédját, akinek írógépe volt, hogy segítsen neki megfogalmazni egy levelet Gerald Ford elnöknek.

– Óriási szükségem van az ön segítségére – diktálta, és közben folytak a könnyei. Október ötödike óta nem hallott az unokájáról, Teresáról, aki aznap érkezett meg Hongkongba. Azóta a karácsony is elérkezett és elmúlt, de Teresától egy levelezőlap sem érkezett. Emmát nem nyugtatta meg a katmandui Kopan kolostor lámájának optimista üzenete, ahová Teresa eredetileg indult, miszerint az unokája valószínűleg szerzett néhány barátot, és most kiválóan érzi magát Hongkongban.

Emma már írt a külügyminisztériumba, a hongkongi rendőrségre és bevándorlási hivatalba, és a hongkongi amerikai konzulátusra is, hogy híreket kapjon.

Tőlük azonban semmiféle választ nem kaptam. Elnök úr, bizonyára nem tarthat sokáig megtudni, hogy elhagyta-e Hongkongot, és mi volt a célja. Az unokám mindig megírta nekem, merre szándékozik továbbindulni, és honnan várhatom az újabb értesítését. Nagyon aggódom, és amerikai állampolgárként jogomban áll megtudni, mit tesz a külügyminisztérium Teresa felkutatásának érdekében. Tudni szeretném, hogy jól van, és nem esett bűncselekmény áldozatául.

Tisztelettel: Emma Knowlton.

Más családok is – az USA-ban, Franciaországban, Törökországban és Kanadában – hasonló leveleket küldtek a bangkoki és katmandui követségeikre, a gyermekeiket keresve, akik eltűntek az ázsiai hippiösvényen.

I. RÉSZ

Nincs igazság

1944. április – 1970. június

1.

Angyalarc

1976 egy tikkasztó, júliusi késő délutánján, Párizsban, egy középkorú férfi kilépett az irodájából az emberforgatagba. Szarukeretes szemüveget viselt, a kezében viharvert irattáskát vitt. A jogászként végzett Alain Benard tizenöt éve volt felső vezető egy cégnél, de inkább tudósnak nézett ki.

Bronzbarna, bikinis lányok mosolyogtak le rá az óriásplakátokról, ahogy a metró felé haladt a lökdösődő emberek között. Közeledett az idő, amikor párizsiak milliói hagyják el a várost évi rendes nyaralásukra indulva.

Benard kikerült egy idősebb férfit, aki egy köteg újság fölé hajolt. Akkor vágta el a köteget összefogó madzagot, hogy felrakja a Paris Match friss példányait az újságosállványra. Benard tekintete követte az ismerős, vörös logót – aztán megpillantotta a címlapképet, és megtorpant. Az ismerős arc, a csillogó sötét szempár meglepte. Hideg, arrogáns, de jóképű: semmi kétség, Charles Sobhraj volt az.

A főcím így szólt: A halál belovagol Katmanduba.

Benard sietve vett egy példányt az újságból, letelepedett az egyik kávézó teraszán, és alaposan megnézte magának a címlapot. Charlest olyan pózban fényképezték le, amit Benard jól ismert: fél keze a csípőjén, a másik egy dollárokkal teleszórt asztalon. Sötét hajú, fiatal nő állt mellette, napszemüvegben; ahogy előrehajolt, feltárult pólója kivágása. Vonzóbb volt, mint amilyenre Benard emlékezett.

A rendőrség nagy erőkkel keresi a három brutális gyilkost, így szólt a képaláírás. Fiatal stopposokkal végeznek a vakációzók útján – már egy tucatnyi áldozatot megtaláltak.

Benard elrettenve lapozta fel az újságot. A tekintete megakadt egy rikító, rajzolt csíkon. A barátját, Charlest ábrázolta két fiatal utazó társaságában egy pálmafás tengerparton. A trópusi hold előtt Marie-Andrée-nak, Charles barátnőjének csak a sziluettje látszott; a kezében injekciós fecskendőt tartott. A következő képen két test hevert a homokban. Charles hajolt az egyik fölé, a barátnője a másik, egy rövidnadrágos férfi mellett térdelt. A következő kockán a test már égett, Marie-Andrée pedig mosolygott, miközben magasra csaptak a lángok. Az utolsó képen a fiatal pár démoni arccal nézett ki az olvasóra, mögöttük pedig sötéten gomolygott a füst.

Benard gyomra felkavarodott. Az lehetetlen, gondolta. Abszurd! Ki lehetett a cinkosuk? A jelek szerint egy indiai állampolgár, egy fiatal férfi, „Ajay”. Benard biztos volt benne, hogy sosem találkoztak.

Lapozott. Egy bikinis lány fényképét látta: a karját kinyújtotta, a szemét lehunyta. Egy 18 éves amerikai lányt találtak holtan Pattayán, olvasta a képaláírást. A három gonosztevő újabb áldozata?

A tekintete szinte az akarata ellenére végigsiklott a sorokon. Elszenesedett, késszúrásokkal tarkított holttestek Katmanduban, elvágott torkok, kitört nyakak, drogok, vízbefojtás, élve elégetett tinédzserek Bangkokban… és mindez egy titokzatos „Alain Gautier” műve, a világ jelenleg leginkább körözött bűnözőjéé.

Lehetséges volna, hogy Charles követte el ezeket a bűncselekményeket? Benard számára még mindig szinte érthetetlen volt, hogyan kapcsolódhat össze az ő élete – a rendes, tiszteletre méltó agglegényé – ezzel a sebzett fiatalemberével, a javíthatatlan bűnözőével, akinek a tettei komor képekkel szennyezik az egymásra licitáló világsajtót.

Felnézett a kék égre. Gondolatai visszatértek arra a napra, tíz évvel korábban, amikor a világ jobbítására érzett hirtelen késztetés szoros közelségbe sodorta ezzel a sötétséggel.

Emlékei szerint egy vasárnap, 1966-ban délutáni sétára indult a lakásához közeli parkban. Harmincnyolc éves volt, szép, de unalmas kilátásokkal. A levegőben frissen nyírt fű és virágok édes illata úszott, de a gondosan megtervezett élet könnyűsége sterilnek, fojtogatónak tűnt. A privilégiumok gettójában élt.

A nyárfák koronája felett meglátta, már nem először, a Poissy börtön magas, szürke őrtornyait. Tudta, hogy azok mögött a falak mögött olyanok élnek, akik nem élvezhetik egy efféle vasárnapi séta kételyeinek ízét. Tisztán fel tudta idézni, hogy ez volt a pillanat, amikor meghozta a sorsszerű döntést. Részvénykereskedő apja sok évvel korábban önkéntes börtönlátogató volt. Alain eldöntötte, hogy követi a példáját. Tisztességes üzlet lesz: jogi szaktudásával segíthet másoknak, cserébe bepillantást nyer egy másik világba. Másnap jelentkezett is, hogy hivatásos látogató legyen a Poissy börtönben.

Eleinte részmunkaidős, egyszerű feladatai voltak: tanácsot adott jugoszláv építőmunkásoknak, akiknek lejárt a vízuma, korzikai betörők családi ügyeit rendezte el. Volt hétvége, amikor tizenöt rabot is meglátogatott, akik egyszerűen örültek, ha beszélgethettek valakivel.

Egy nap aztán a börtön lelkésze egy különleges eset kapcsán kereste meg.

– Azért gondoltam önre, Benard – kezdte az idős férfi –, mert ez az ügy okos embert kíván, különösen sok türelemmel. Fiatal ember, igen intelligens, valójában kivételesen az, és lázadó természet. Úgy tűnik, a saját világában él, és nem hajlandó elfogadni a valóságot. De biztosra veszem, ha lenne egy barátja, akivel kapcsolatot építhetne ki, és aki segítene neki, sokat fejlődhetne. Érdekli?

Benard úgy érezte, számára ez lesz a tökéletes eset. Azonnal elvállalta. A következő hétvégén, egy nyirkos októberi délután átsétált a nehéz vaskapun, türelmesen megvárta, hogy az őrök ellenőrizzék a belépőjét, és áteresszék a belső ajtón is, majd követte az ősz hajú szociális munkást a fogadótérbe. A nő felé fordult, és halkan szólalt meg.

– Charles öt hónapja kiszökött Haugenauból – mondta. – Olvasott róla?

Benard bólintott. Májusban a zárt elmekórtani intézet három lakója leütött egy őrt, a fűtőtesthez kötözte, és átmászott a falon.

– Elfogták, és ide hozták – folytatta a nő, és elindult a szürke betonpadlós folyosón. Benard követte. – Önpusztító tett volt. Ha még egy hónapot kihúz Haugenauban, valószínűleg kegyelmet kapott volna. Most nem hajlandó dolgozni, és a cellatársaival sem áll szóba. Írt a felügyelőnek, azzal vádolta meg, hogy itt megalázzák a foglyokat. Ezután negyvenöt napig éhségsztrájkolt. – Benyitott az üres látogatószobába, amelynek padlóját csúf, zöld linóleum fedte. Benard jól ismerte a helyet. – Nem akarom azt a látszatot kelteni, hogy reménytelen esetről van szó – hadarta suttogva, miközben leültek. – Mint mostanára bizonyára rájött, nem létezik ilyen. Egyetlen eset sem reménytelen. Az pedig, hogy Charles fiatal, és a tettei viszonylag kis súlyúak, nos, reménykedésre adhat okot.

– És mit tudunk a hátteréről? – tudakolta Benard udvariasan.

– Saigonban született, az anyja vietnámi, az apja indiai. Egy francia katona a nevelőapja. Ő is az általunk kavart indokínai káosz áldozata – sóhajtott a nő.

Tizenkét év telt el, mióta a Viet Minh legyőzte a francia sereget a Dien Bien Phu-i csatában, Benard mégis teljesen tisztában volt hazája Indokínára vonatkozó külpolitikájának hatásaival. Csaknem nyolcvanezer francia katona vesztette ott az életét. Sokan úgy vélték, a vietnámi háború 1858-ban kezdődött. Párizsban, amikor a politikusok először kiadták a parancsot, hogy a hadihajók ússzanak fel a Saigon folyón, és hozzanak létre egy helyőrséget. Franciaország kilencvenkét éven át szedte az ország nyersanyagainak hasznát, és még abból is bevételt szerzett, hogy monopolizálta az ópiumeladásokat a vietnámiak számára.

A nő elkomolyodva megérintette Benard karját.

– Mr. Benard-, azt javaslom, hogy ha elvállalja ezt a munkát, fogadjon el egy feltételt sérthetetlenként. – Szünetet tartott. – Ha úgy dönt, hogy segít Charlesnak, végig a barátjának kell maradnia.

– Hogyhogy végig?

– Az élete végéig. Mostanáig ide-oda dobálták szülők és kontinensek között. Nehezére esik kialakítani a kötődést. Mindennek a tetejébe a háborút is megtapasztalta. Ha belép az életébe, mint egy barát, aztán eltűnik, az sokkal rosszabb lenne, mint ha nem tenne semmit. Eddig mindenki csak ítélkezett felette, a teljes rendszer. – A nő az apró, rácsos ablakok, a neonlámpák, a mindent átható csúfság felé intett. – Erős apafigurára van szüksége, aki határozott, de nem ítélkező. Kell valaki, aki mellette áll.

Meghallották a rabokat a látogatóhelyiségek felé terelő őrök durva hangját. A szociális munkás felállt, és biccentett.

– Később még beszélünk. Sok szerencsét.

Benard belépett az üres helyiségbe, leült és várt. Néhány perccel később egy huszonkét éves fiatalember lépett be. Charles Sobhraj átlagos magasságú volt, vékony, de izmos, és rendkívül jóképű. A járomcsontja magasan húzódott, sápadt arcában ragyogó fekete szeme mintha észlelte és kielemezte volna Benard minden látható jellegzetességét. Az ajka szokatlan érzékenységet, sőt, érzékiséget sugallt. Kezet ráztak, és Charles leült Benard--ral szemben az asztalhoz. Könnyedén az uralma alá vonta a helyzetet.

– Nos, Charles – kezdte Benard kedvesen –, neked nem jutott sok szerencse az életben, igaz?

– Én inkább úgy mondanám, hogy nem jutott igazság – felelte Charles. A hangja mély volt, kellemes, szívhez szóló.

– Egy ilyen helyen bizonyára természetes, hogy így látod.

– Már megtanultam, hogyan emelkedjek a külső körülmények fölé. – Charles hátradőlt, karba tette a kezét, úgy nézte Benard-ot.

– Ez sztoikus hozzáállás – jegyezte meg Benard-. A fiatalemberben izzó tűz érdeklődéssel töltötte el.

– Igen, ami azt illeti, a sztoikus filozófusok a kedvenceim. Az én helyzetemben az ő eszméik hasznosabbak, mint a papokéi.

– Amennyire én ismerem a sztoikusokat – mondta Benard lassan –, ők a vágyak megzabolázásának fontosságát tanítják. De te azért vagy itt, mert behódoltál a sajátjaidnak.

– Szükségből loptam – vágta rá Charles. – A hatóságok utasítottak, hogy hagyjam el Franciaországot, de nem volt semmi pénzem. Úgyhogy elloptam egy kocsit, hogy átkeljek a határon. – Olyan magabiztosan mondta, hogy tette egészen igazolhatónak tűnt.

– De ha beismered, hogy loptál, miért mondod, hogy nincs igazság?

– Négy évet sóztak a nyakamba, amiért engedelmeskedni akartam a határozatnak, hogy hagyjam el az országot.

– Dolgozhattál volna az útiköltségért – vetette fel Benard mosolyogva.

– Papírok nélkül? Már próbáltam krumplit hámozni óránként egy frankért.

– Mi a helyzet a családoddal?

– Elmentem Marseilles-be, hogy segítséget kérjek az anyámtól. Nem is törődött velem. Túlságosan lefoglalta az új barátja. Végül negyven frankot adott. Negyven frankot, hogy elhagyjam az országot!

– Vagyis nem jössz ki jól az anyáddal?

– Ő a szememben meghalt. Kivetettem az életemből. Semmit sem várok tőle.

– De mihez kezdesz, ha kijutsz innen?

– Hazamegyek.

– Vietnámba?

– Igen. Az anyám hozott ide, ebbe a csodás országba, ahol szarba se vesznek, még kilencéves koromban. Tudja, Mr. Benard-, utoljára akkor voltam Saigonban, amikor besoroztak, de még harcolni is szívesebben mennék vissza oda, mint hogy Franciaországban maradjak.

– Vagyis vietnámi vagy?

– Hivatalosan nem. Az apám Bombayben született, de még az indiaiak sem hajlandók útlevelet adni nekem. De különben, ahogy a sztoikusok is mondják, jobb világpolgárnak lenni, mint rómainak. És amikor kijutok a börtönből, kirúgnak Franciaországból, mert nincs útlevelem.

– Vagyis emiatt kerültél összetűzésbe a felügyelővel?

– Nem, hanem amiatt, mert nem hagytak békén, hogy tanulhassak. Ha már bedugtak ebbe a lyukba, ki kell hoznom belőle a legjobbat. Tudja, minden nap igyekszem fejleszteni magam. Edzek is, mert akárhogy változnak a körülmények, a testem mindig megmarad nekem. Néha magánzárkába tesznek, amit természetesen nem bánok. Nem engedélyezik a dohányzást. Na és? Nem dohányzom. Kitiltanak a filmvetítésekről? Kilenc hónapja nem láttam egyetlen filmet sem. – Úgy tűnt, a viszontagságok felsorolása felvidítja. Benard megtörölgette a szemüvegét.

– Az ilyen mértékű önfegyelem vietnámi jellemvonás?

– Nem is francia – vágta rá Charles hideg mosollyal. Ekkor megcsördült egy türelmetlenséget jelző kulcscsomó.

– Valóban gondot jelent, ha valakinek nincs állampolgársága. Ennek utánanézek – ajánlotta fel Benard halkan.

– Nem köteles tenni értem semmit – felelte a fiatalember. – És tudja, Alain, lehet, hogy maga is rab itt. A saját bűntudatának rabja. Máskülönben miért látogatna börtönöket?

Benard--t szórakoztatta Charles szemtelensége.

– Az elítélt bűnelkövetőket is tudat alatti erők hajtják, különösen a visszaesőket.

– Igen. (Katt, katt, katt.) Tizennyolc éves korom óta. Ez a harmadik francia börtönöm.

Az őr kinyitotta az ajtót. Mindketten felálltak.

– Jövő héten találkozunk – mondta Benard-. – Akkor több időnk lesz, hogy beszélgessünk.

– Ahogy tetszik, de tartsa észben, hogy hozzászoktam a magányhoz, Mr. Benard-. – Charles színpadiasan lehalkította a hangját. – És ez mindig is így lesz.

– Hozhatok be neked valamit?

– Könyveken kívül semmi másra nincs szükségem, köszönöm – válaszolta Charles, mielőtt elvezették.

Az ezt követő hetek során Benard minden szombat délután meglátogatta Charles Sobhrajt, és kiválogatta a könyvtárából a fiatal bűnöző heves tudásszomját tápláló pszichológiai, filozófiai, jogi és vezetőképző anyagokat. Charles néha azzal dicsekedett Benard-nak, hogy tizenkilenc óráig ült egyhuzamban a cellájában, az asztalánál, és olvasott. A többi rabról alig vett tudomást.

Úgy tűnt, nemcsak az önfejlesztés a célja, hanem egyfajta intellektuális fegyverzet felépítése is. Fegyvereket akart, hagyományosakat és szokatlanokat is, hogy átvágja magát a kinti dzsungelen, és megtisztítsa az útját a csúcsra. A társadalom legalsó fokán állt, nem volt vagyona, állampolgársága, végzettsége, a börtön pedig öt év hátránnyal nehezítette az életét. Volt azonban egy örökölt karizmája, és ez hatalmat adott neki az emberek felett. Eldöntötte, hogy erre fog építeni, és mindent megtanul az emberi jellemről, ami megtanulható: úgy gondolta, annál hatékonyabban lesz képes az akarata szerint formálni másokat. Tenyérjóslás, grafológia, személyiségelemzés – mindez segítette, hogy belelásson mások agyába, és rövidebb úton jusson közelebb a gondolataikhoz.

Ahogy egyre szorosabbá vált a barátsága Benard-ral, úgy növekedtek az igényei is. Benard megkönnyebbült, amikor a fiatalember, akinek addig csak könyvek kellettek, beismerte, hogy más emberi igényei is vannak, például csokoládét, írószereket és zoknikat szeretne. A fiatal vietnámi rab Benard rendezett életének állandó része lett. Idővel azt is elkezdte vizsgálni, hogyan oldhatja meg Charles állampolgárságának kérdését. Minden szombaton találkoztak, és gondosan elmagyarázta Charlesnak, hogyan halad a kutatás. Szerette volna megmutatni neki, hogy komolyan veszi az ügyét.

– Nincs ebben semmi nehézség. Neked is jogod van az állampolgársághoz, mint mindenki másnak. Írtam az indiai követségnek.

– Ők is nemet fognak mondani – válaszolta Charles. – Minden ország kapuja bezárul előttem.

– Akkor fel kell készülnöm a harcra. Többet kell tudnom rólad, Charles. A múltadról. Az okmányaidról, a dátumokról, arról, hol nevelkedtél. Szeretnék írni a családodnak is, ha megengeded.

Charles egy percig hallgatott, színpadiasan mély gondolatokba merülve. Benard már kezdett hozzászokni ehhez a pózhoz.

– Jobb lenne nem visszanézni – felelte végül –, de írhat a nevelőapámnak, Rousselnek, Marseilles-ben. Bár tőle értelmes válaszra nem nagyon számíthat. Állandóan be van nyugtatózva.

– Akkor írhatok az anyádnak?

– Nem! – Charles ököllel az asztalra csapott. – Már mondtam, ő számomra halott.

Egy darabig vitatkoztak, de nem jutottak semmire. Benard ekkor felvetette, hogy írhatna Charles apjának is, Saigonba.

– Alain, mielőtt magával találkoztam volna – kezdte Charles haragosan, szenvedélyes szónoklatra készülve –, meg kell mondanom, hogy sokszor közel álltam az öngyilkossághoz a cellámban. Felhagytam az evéssel. Aludni sem bírtam. Mindig kedvetlen voltam. Ezért is küldtek át Haugenauba. Számos álmatlan éjszaka után feltettem magamnak a kérdést: miért halnék meg most? Jobb lesz inkább a nyomorúságom mélyére hatolni, és feltárni, ki a felelős. Meg is tettem, és az apám volt az. És tudja, mit, Alain? Ezzel a gondolattal megnyugodtam. Megesküdtem, hogy új életet kezdek, tiszta életet, és bosszút állok az apámon. Akkor írtam meg neki ezt a levelet.

Átlapozta a papírköteget, amelyet mindig magával vitt a látogatószobába, és kiemelte a levelet. Benard izgatottan vette át. A hasonló papírokon általában könyvek listája állt, esetleg rövid önelemzés, vagy egy vers. Ez különbözött a többitől. Egyre erősödő rossz érzéssel olvasta, majd újraolvasta Charles jellegzetes, dőlt betűs írását.

Igazán kellemetlen, hogy te vagy az apám. Miért is? Mert az apának kötelessége, hogy segítsen a fiának felépíteni a jövőjét. Istenhez imádkozol a templomban, de a lelkiismeretedet súly nyomja. Nemzettél egy fiút, de nem törődsz vele. Elhagyod, és rosszabb vagy az ebeknél, rosszabb a legaljább állatnál! Csak a nevet viszem magammal, amit adtál. A hűséges szeretet, amelyet irántad éreztem, sajnálatos módon még mindig él bennem, de küzdeni fogok ellene. Többé nem vagy az apám. Kitagadlak. Élj bőségben, élvezd, ahogy teheted. A magam részéről a kenyér és a víz a vagyonom, mégis drága kincs ez, mert minden nap megerősít, és élteti az akaratomat, hogy ragaszkodjak az egyetlen célomhoz.

Felőröllek. Szenvedni fogsz. Elérem, hogy megbánd, nem teljesítetted apai kötelességedet. A vagyont megszerzem nélküled is. És arra fogom használni, hogy tönkretegyelek.

Benard letette a levelet, és hallgatott. Nem tudta, mit mondhatna.

– Írtam mellé egy verset is – közölte Charles; éles figyelemmel leste Benard--t. – Nagyon rövid. Akarja hallani?

Benard bólintott.

Napfényes országodba, ahol élsz

magányom is követhetne,

ha a testemnek is lenne szárnya,

s nem csak lelkemnek.

Benard képtelen volt megszólalni. Végül halkan megkérdezte:

– Nem gondolod, hogy a bosszúra épített élet a saját célját pusztítja el?

– Talán az ázsiai neveltetésem teszi – felelte Charles –, de nem bírom elfogadni a keresztény megbocsátás eszméit.

– Ezért a bosszú megszállottjává váltál – vágott vissza Benard-. – De ezzel… hát nem érted, ezzel átadod neki a győzelmet. Megengeded, hogy a lelked mélyéig eltorzítson.

Charles felnézett. Egy percig hallgatott, aztán így felelt:

– Rendben, egyetértek. Írhat az apámnak. De ne tudassa vele, hol vagyok. Nagyon konzervatív típus, gazdag üzletember. Írjon céges levélpapírra, az majd jó benyomást tesz rá.

Végre, gondolta Benard-. Itt az áttörés.

A következő látogatás karácsony idejére esett. Amikor Benard átvágott a Poissy börtön udvarán, három rabot látott, akik egy kis fenyőfát díszítettek. Régi ismerőse, a szociális munkás segített nekik. A nő észrevette, hogy Benard kezében egy csomag van.

– Azt Charlesnak hozta? – kiáltott oda. – Látom, komolyan veszi az ügyet. Elkötelezte magát?

– Igen, el – válaszolta Benard-, és elővett a tárcájából egy kopott papírlapot. – Akarja látni az első levelet, amelyet tőle kaptam?

Átadta a nőnek; összenéztek, a nő biccentett, kihajtogatta és elolvasta. Benard figyelte.

Kedves Alain!

Én vagyok az a lény, aki felkiáltott: Ó, Uram, én Istenem, miért teremtettél engem annak, aki vagyok? Uram, te tudod, hogy én csak szeretni, élni vágyom. Miért nem adod meg ezt nekem? Hogy felkészíts a sorsomra? De mi az én sorsom, ó, Uram? Add tudtomra, adj jelet! Miért születtem az egész világ által megvetettnek, akinek pusztulásán senki sem hullatna egyetlen könnyet sem? Ó, Uram, eddig csak rossz sors kísért. Küldj rám boldogságot. Te ismered a lelkem titkait, hát vezess, add a tudtomra, mit kell tennem. Többé már nem tudom, mitévő legyek.

Hosszú ideig nem kaptam választ. Aztán rájöttem, hogy az Úr meghallgatta a kiáltásomat, a fuldokló könyörgését. Mert Téged küldött nekem.

A nő visszanyújtotta neki a levelet, lesütötte a szemét, és mosolygott.

– Nyakig benne van – mondta.

– Igen. Nem igazán voltam erre felkészülve – ismerte be Benard-. – Legalább már nem keserű, és nem akarja megölni magát. De ki tudja, mi lesz ennek a vége?

Elváltak egymástól. Benard az ajándékkal a kezében ment be a látogatószobába. Remélte, hogy jól választott.

Amikor Charles kibontotta a csomagot, egy percig hallgatott.

– Alain, ezeket be fogom kereteztetni – mondta végül, maga elé emelve a két képet, Jézusét és Szent Jánosét. – De mivel viszonozhatnám? Csak a testvéri szeretetemet ajánlhatom, de esküszöm, hogy az mély és örök.

Benard zavarba jött a kijelentéstől, de meg is hatódott. Most kellett megmondania Charlesnak, hogy az indiai követség elutasította az állampolgársági kérelmét.

– Sajnálom – tette hozzá. – Azt mondták, hogy nem töltöttél elég időt Indiában.

– Ugyan már, ki akar egyáltalán indiai lenni? – legyintett Charles. – Hallott az apám felől?

– Igen, nagyon örült a híreknek.

– Ha legközelebb ír neki, Alain, kérne tőle nekem egy-két öltönyt? Tudja, a ruhaiparban van.

– Igen, és nagyon meleg szavakkal ír rólad. – Szigorúan véve ez nem volt igaz, de Benard remélte, hogy az apa és a fiú viszonyát még helyre lehet hozni.

– Értem. Alain, ha nem is fordul felém atyai szeretettel, azért gondolom, én még fohászkodhatok, hogy fiúi szeretettel fordulhassak őfelé.

Benard nem egészen értette a fiúi szeretet ilyen hirtelen megnyilvánulását, de úgy tűnt, Charles lelke fájdalommal telik meg. Járkálni kezdett.

– Micsoda pazarlás a börtönben tölteni az éveket! – panaszolta. – Ha nem találkoztam volna magával, elveszítettem volna önmagam. Be akarom pótolni az elveszett éveket. A felügyelő engedélyt adott, hogy behallgassak a párizsi egyetem jogi karára. Meg tudja nekem szerezni a beiratkozási papírokat és a tankönyveket?

Benard boldogan látta a tudásvágy kiterjedését.

– Természetesen, Charles. Jó, hogy már a szabadulásod idejére tervezel. De az állampolgárságod kérdését még mindig el kell rendezni. Az anyádnál ott van minden papírod. Kérlek, engedd meg, hogy meglátogassam. – Charles nem felelt, csak félrefordította a fejét. Benard azonban úgy döntött, hogy nem hagyja annyiban. – Tudod, hogy ez az egyetlen út – mondta tapintatosan, de határozottan.

Charles végül könnyes szemmel egyezett bele.

A yachtok magas árbócai ringatóztak a marseille-i régi kikötő vizén; a horizonton olajtankerek húztak Szaúd-Arábia irányába. A Tunézia felől érkező komp fedélzetén az utasok kiabálva lengették a kendőiket. Hideg decemberi délután volt; Benard Triumph heraldjával végigvezetett a széles, nyüzsgő La Canebiere-n. Itt nőtt fel.

Kíváncsian várta a találkozót Noi Roussellel, Charles vietnámi anyjával, aki húszpercnyi autóútra lakott, egy tengerparti kisvárosban. A látogatásra készülve felkérte a marseille-i börtön egyik szociális munkását, hogy látogassa meg Noit. A nő „vaspillangóként” írta le Noit.

Benard a járda mellett parkolt le, ahol szorosan egymás mellett álló, szerény házak szegélyezték a mediterrán domboldalra felszaladó keskeny, meredek utcákat. A Villa La Roche-t magas deszkakerítés vette körbe. Benard becsöngetett. A deszkák résén át látta, hogy egy kisfiú (aki határozottan hasonlított Charlesra) végigfut a kerti úton, nyomában egy nagy labradorral. A meredek, teraszos kert és a beépített veranda miatt a Villa La Roche kisvárosi erődre hasonlított. Egy széles földnyelv takarta a kilátást a tengerre. A kisfiú zavart mosollyal nyitotta ki a kaput.

Noi Roussel a verandalépcső tetején állt. Fekete kínai nadrágot viselt, és türkizkék, magas nyakú selyemblúzt, amely illett gyöngyös cipőcskéjéhez. Elég fiatalnak tűnt, hogy Charles nővére legyen. Fekete haját hátrafésülte, feltornyozta, és belakkozta. A bőre selymes volt, az alkata alacsony.

– Nagyon kedves öntől, hogy ilyen messzire eljött, Mr. Benard-. Kérem, bocsássa meg a kert állapotát. Ha nincs férfi a háznál, a dolgok kifutnak kéz alól, hát nem? Ez itt Guy, a fiam.

Bevezette Benard--t egy kicsi, rendezett szobába, amely keleti apróságokkal volt berendezve, és a tévékészülék uralta. A pianínón Benard meglátta a háromrészes bronz családi szentélyt, amilyet már korábban is látott vietnámi otthonokban.

– Guy, szaladj játszani – szólt oda a fiúnak, aki engedelmesen kirohant. A kutya követte. Noi Roussel egy tálcán teát tett az asztalra. – Meg kell mondanom, hogy megkönnyebbültem, amikor Charlest lecsukták – folytatta nyugodtan, zöld teát töltött egy üvegcsészébe, és Benard felé nyújtotta a süteményes tányért. – Amikor utoljára itt járt, nagyon durva volt. Még meg is fenyegetett. A pénzemet akarta.

– Ó, igen, említette. Azt mondta, azért volt szüksége a pénzre, hogy elhagyja Franciaországot – válaszolta Benard semleges hangon. Körülnézett: még a polc sarkán álló apró üveg állatkák is teljesen portalanok voltak.

– Megmondtam neki, na nem mintha valaha is hallgatott volna rám, hogy szükségem van arra a pénzre, hogy kenyeret tegyek az asztalra. Hét gyereket kell etetnem a férjem rokkantnyugdíjából. – Noi beleharapott egy süteménybe. Hosszú, manikűrözött körme bíborvörös volt.

– Hogy van a férje, Mrs. Roussel?

– Már hat éve, hogy egy kórház pszichiátriai részlegén van. Minden nap viszek be neki ételt. Néha hazaengedik, de az sem öröm. Jacques furcsa hangokat hall, amelyek azt mondják neki, hogy öljön meg engem. Amikor utoljára itt volt, egy konyhakéssel támadt rám. A hálószobába kellett zárkóznom előle.

– Ez nagyon szomorú. – Benard tekintete a falakat díszítő gyöngyház flamingókra vándorolt. – És milyen nehéz lehet a gyerekeket nevelni az apa segítsége nélkül. Gondolom, Charles nem segített sokat, igaz? – vezette fel.

– Hah! Az ő segítsége nélkül nem őszültem volna meg.

Benard ránézett gondosan tupírozott fekete frizurára, és azt gondolta, nem, erre még Charles sem lenne képes.

– Hat hónap múlva szabadul – mondta inkább –, és talán arról kellene beszélnünk, mi a teendő. Azt mondja, vissza akar menni Vietnámba.

– Charles mindig máshol akar lenni, mint ahol éppen van – sóhajtott Noi.

– Talán mert nem tudja, hová tartozik – mondta Benard-. – Talán az első lépés az lenne, ha adnánk neki egy országot.

– Igen, neki akartam adni Franciaországot, vagy legalábbis egy jó francia oktatást. Azért hoztam ide.

– Akkor miért nem fogadta hivatalosan is örökbe, hogy megkaphassa a francia állampolgárságot?

Noi erre azt felelte, hogy a férje egyszer benyújtotta a szükséges papírokat az örökbefogadásért felelős hivatalhoz, de azóta semmit sem hallottak felőlük.

– Elkeveredett az akta, vagy nem is tudom, és aztán a férjemet Dakarba rendelték, végül pedig megbetegedett.

– Mrs. Roussel, ha bármi segítséget akarok nyújtani Charlesnak, meg kell értenem a családja történetét. Szeretném látni a fiával kapcsolatos papírokat, ha még megvannak.

– Ó, Mr. Benard – felelte Noi kemény, csillogó mosollyal –, minden egyes hivatalos papír megvan. Meggyőzte magát, hogy nem szeretem őt? Mindenek felett szeretem. Amikor először idejöttem, és hátra kellett hagynom Saigonban, minden nap elgyalogoltam a Vieux kikötőig, és csak rá gondoltam. – A televízió alól kivett egy zöld fényképalbumot, és megmutatta Benard--nak a gyerekei képeit. – Látja, angyalarca van – mutatott Charles egyik szakácssapkás képére –, de azt hiszem, valamikor beférkőzött a lelkébe a sátán.

Rövid időre kiment, aztán egy fehér bevásárlószatyorral tért vissza, amely tömve volt mindenféle papírokkal. Letette a padlóra, belenyúlt, kivett egy apró gyapjúkardigánt, és az arcára szorította.

– Ez volt az első kisruha, amit valaha vettem neki – mondta, és a szeme könnyekkel telt meg. – Néha éjjelre a párnám alá teszem.

Kifelé menet a veranda zöld műanyag falán áteső fény beteges árnyalatban fürdette az arcukat.

– Nem tetszik a kilátás? – kérdezte Benard kíváncsian.

– Azért kellett feltetetni, mert a szomszédok folyton bámultak. – Kikísérte Benard--t a kapuhoz, közben gyorsan odasúgott valamit Guynak, aki visszafutott a ház felé. – Monsieur Benard-, látom, hogy önt valóban foglalkoztatja a fiam sorsa – mondta.

– Ó, csak segíteni igyekszem.

– Azt hiszem, ön többet tehet érte, mint én tudtam.

Guy ekkor érkezett vissza, a papírokkal tömött táskával a kezében. Noi átadta Benard-nak.

– Mr. Benard – jelentette ki drámaian –, átadom önnek a fiamat.

2.

A háború gyümölcse

Tágas marseilles-i lakásába visszaérve Benard nekiállt, hogy szétválogassa a papírokat. A hivatalos okiratok mellett személyes leveleket, újságkivágásokat, szállítócégektől érkezett szigorú számlákat, bírságcédulákat, iskolai feljegyzéseket is talált, és végül, válaszként egy párizsi kórház kérdésére, ahol ágybavizelés miatt kezelték, egy gyűrött életrajzot Charles nevelőapjától, Jacques Rousseltől. Ezeket gondosan szétválogatva iratborítékba tette, aztán egy zöld dobozban a szekrénybe rakta. Továbbra is minden héten meglátogatta Charlest, aki az elkövetkező hónapok során lassan beszélni kezdett zűrzavaros gyerekkoráról is. Ezekből a forrásokból, na meg a saját, Franciaország délkelet-ázsiai beavatkozására vonatkozó tudásából, fokozatosan képet tudott alkotni a magányos fiatalember múltjáról, aki állampolgárság nélkül várakozott a Poissy börtönben.

A második világháború alatt Charles anyja, Noi vonzó tinédzser volt. Amikor a szülei meghaltak, elhagyta a faluját és a kaucsukültetvényt, hogy Saigonba, a Kelet Párizsába utazzon. A háború nem tompította el a város híres fényét. A délkelet-ázsiai japán győzelem megerősítette a lakosok hitét, hogy a fehéreket ki lehet kergetni. A tizenkilencedik századi román stílusú saigoni katedrális harangjának kongása ópiumbarlangok, táncos bárok, bordélyok és kaszinók fölött zengett. Az egykori halászfaluban most Renault taxik furikáztak a megszálló csapatok páncélozott járművei mellett. A nők fehér selyemnadrágban és hosszú, színes, derékig felvágott tunikákban bicikliztek a sugárutakon, a kávézók mellett.

Noi egy férfidivatüzletben kapott eladói állást, a Rue Catinat-on, és hamarosan pénztárossá léptették elő. Az egyik este, amikor már indult haza, észrevette, hogy a munkáltatója, egy jóképű, világos bőrű indiai férfi egy japán tiszttel beszélget az ajtóban a saját nyelvén. A főnöke alacsony, széles vállú volt; elegáns öltönyében magabiztosnak és gazdagnak nézett ki. Hotchand Sobhraj aznap este meghívta Noit, hogy tartson vele a kaszinóba.

Az indiaiak népszerűtlenek voltak Saigonban, mert nagyon sokan a vietnámiaknak nyújtott kölcsönökből gazdagodtak meg. Hotchand Sobhraj a helyi indiai közösség vezető személyisége volt, és a Sindh völgyéből származó őseinek hagyományait követve ő is foglalkozott pénzkölcsönzéssel. Két jól menő szabóműhelye is volt Saigon felfutó negyedében; az egyik műhely fölött lakott, a Ngo Duc Ke 80. szám alatt, egy hatalmas lakásban, négy szolgával. Noi a szeretője lett, és hozzá költözött. Nemsokára teherbe is esett.

1944. április 6-án megindult a szülés. A fájások egyre sűrűsödtek, miközben a bombák is egyre sűrűbben zuhogtak, a robbanások megrázták a kórházat. A Viet Minh újrakezdte a gerilla-hadműveleteket a megszálló japán erők ellen. Noi eddigre már hozzászokott a hanghoz, és a szülés könnyen folyt le. Húszéves volt ekkor.

Indiai nevet adott a fiának – Gurmukh –, és megkapta az apja vezetéknevét, a Sobhrajt, de az évek során a gyerek számtalan nevet kapott. Kiskorában elkeresztelték Charlesnak, a kor hőse, de Gaulle elnök után. Egy alkalommal, Charles egyéves korában, az anyja elsétált a kisfiúval a karján a folyóparti ételárusok mellett. Hirtelen, még mielőtt felsikolthatott volna, két férfi ugrott elő egy riksa mögül, anyát és fiát belökték egy motoros szampanba, és elszáguldottak a vízi utak labirintusában. Az arra járó emberek nem csináltak semmit. A hasonló emberrablások mindennaposak voltak, és biztonságosabb volt nem kérdezősködni. Hotchand Sobhraj órákon belül megtudta, mennyi váltságdíjat követelnek tőle. Noit és Charlest a Rung Sat mocsárba vitték, amelyet a helyiek csak Orgyilkosok Erdejének ismertek, mert régóta nyújtott menedéket a kalózoknak és banditáknak. Az egyik ilyen banda, a Binh Xuyen, ideiglenes szövetségre lépett a Viet Minhnel. Az emberrablás a pénszerzés megszokott módja volt. Hotchand, a nyolc nyelven beszélő, okos kereskedő ügyelt rá, hogy mindig a megfelelő társadalmi kapcsolatokkal rendelkezzen. Most a japán hadseregtől kért segítséget. Amikor a Binh Xuyen tagjai megjelentek a váltságdíjért, japán katonák rohanták le őket. Noit és a kisfiút kiszabadították.

1945. augusztus 15-én a japánok letették a fegyvert a szövetségesek előtt. Tíz nappal később, tűzijátékok, utcai ünneplés és a kolonizáció végét ünneplő kilencórás diadalmenet közepette, a Viet Minh hivatalba lépett mint a saigoni kormány. A Sobhraj család és a többi lakos számára rövid, szokatlanul nyugodt időszak következett – majd három héttel később megérkezett a brit sereg. Az indiai gurkák és de Gaulle francia híveinek támogatásával lerohanták Viet Minh városát, és kegyetlenül, házról házra járva keresték a vezetőket. A csapatszállító hajók Marseilles-ből keletre indultak, felhajóztak a Saigon folyón, és a katonák elnevezték a visszafoglalt várost Kokinkína francia kolónia fővárosának. Véres utcai harcokat követően a Viet Minh visszaszorult az Orgyilkosok Erdejébe, a francia tisztek pedig – akikkel Hotchand Sobhraj már el is kezdte kiépíteni a kapcsolatot – az Ötszáz Lány Házában ünnepeltek.

Ugyanazon az éjjelen a Sobhraj-ház lövések és robbanások hangjára ébredt. A Viet Minh orgyilkos egységeket hagyott hátra, hogy életben tartsák az ellenállást. Lángok ragyogták be az éjjeli eget, a robbanások megrázták a házat. Charles sírva ébredt. Noi bebugyolálta egy takaróba, és az üvöltő csomagot becsúsztatta egy nehéz szekrény alá. Hajnalig ott is hagyta, amikor az orgyilkos egységek elvonultak a következő alkonyig. A terror a város éjszakai életének része lett. Amikor a bombázás a ház közelébe ért, a kicsi Charles a szekrény alatti fülledt zugba került.

Hároméves volt, Noi pedig újra gyereket várt, amikor Hotchand hazatért az otthonából, az indiai Poonából, és bejelentette, hogy feleségül vett egy indiai lányt.

– A családom szervezte meg – magyarázta Noinak. – Nincs jelentősége. Te továbbra is itt élhetsz.

Noi kiabált és zokogott, becsomagolta a holmijait, és a kisfiával a karján kiviharzott. Nemsokára találkozott Jacques Roussellel, egy őrmester félénk, érzékeny tisztiszolgájával Bordeaux-ból, aki beleszeretett, és beleegyezett, hogy fiává fogadja Charlest. 1948 szeptemberében házasodtak össze, miután Noi második Hotchandtól fogant gyermeke is megszületett. Lány lett, a Nicole nevet kapta Roussel anyja után, és Roussel az esküvő napján hivatalosan is örökbe fogadta.

Miután elszakították az apjától, a négyéves Charles nehezen kezelhetővé vált. Az új otthona – három szoba a francia barakkok között – nyomasztónak és csúfnak tűnt az apja mellett megismert luxus után. Nem volt hajlandó papának szólítani Rousselt, és valahányszor a fiatal francia katona a karjába akarta venni, elszaladt. Hotchand-t akarom, kiabálta az anyjának, aki nagyon is érezte az anyagi helyzetükben bekövetkezett mélyrepülést. Amikor Jacques-ot visszarendelték Marseilles-be, elhatározta, hogy visszaküldi Charlest a vér szerinti apjához, mert a gazdag házban a jövője biztosítottnak látszott. Sírva búcsúzott el tőle: arra számított, hogy soha nem látja többé a szép kisfiút.

A párizsi hivatalokban újrarajzolták Délkelet-Ázsia térképeit. Kokinkína kolóniát Annam és Tonkin protektorátusokhoz kapcsolták, így alakították ki Vietnám államot. A franciák egyre mélyebbre süppedtek a kolóniaháborúk mocsarába. 1951-re, amikor Jacques Rousselt visszavezényelték a frontra, az állam már egymilliárd frankot költött hadicélokra évente, és a hadereje fele ezen a fronton volt lekötve. Több tisztjük veszett oda minden évben, mint ahányan a Saint-Cry-en, az ország elit katonai akadémiáján végeztek. Noi ekkor a negyedik gyermekét várta. A hároméves Nicole-lal, és a Marseilles-ben született kétéves Jean-Daniellel együtt hajóztak vissza Jacques-kal az asszony háború sújtotta hazájába.

Saigon mostanra csupa szögesdrót és géppuskafészek lett. A főúton minden kilométeren egymást követték az ellenőrző állások. A rendőrség megállított minden autót, biciklit és pedálos riksát (ezek a kézzel húzott riksákat váltották fel), hogy bombákat keressen. A marseilles-i zárt otthoni élet után Noi újra visszakerült az országba, amely a járdákon élt, ahol a fogászok a tamarinduszfák alatt húzták ki a betegeik fogát, bosszankodva az arra járók lökdösődése miatt.

– Vagyis ön az anyja? – kérdezte az igazgató. Noi a barakkokban hagyta a többi gyerekét, úgy sietett az iskolába. – A fiát az udvaron találja, a disznókat látja el. Ez a büntetése, amiért rendetlen és tiszteletlen volt, és akadályozta a többieket a tanulásban.

Noi a kézitáskájába kapaszkodva, magassarkú cipőben tipegett át a sáros udvaron a disznóólat keresve. Ott végre átölelhette a fiát, aki annyira hiányzott neki.

Hotchand lakásában, a műhely fölött, most az indiai felesége, Geeta lakott. Talán nem akarta, hogy Charles emlékeztesse a férje korábbi viszonyára Noival, de Geeta hagyta, hadd gondoskodjon Charles magáról, ahogy tud. Charles a többi utcagyerekkel együtt tanult meg túlélni, a háborús város mellékutcáiban. A saigoni gyerekek leleményesek és találékonyak voltak: kézimalmokkal préselték ki a levet a cukornádból, hogy eladják az akkumulátorokról működtetett peep-show-k vendégeinek; fogadásokat kötöttek a francia katonákkal, hogy merre ugrik el egy tücsök; és üzeneteket hoztak és vittek a Viet Minh számára. A hétéves fiú imádta ezt az anarchiát, Noi azonban elszörnyedt. Hotchand egyetértésével bejegyeztette az anyaságát a saigoni városházán, majd újra magával vitte Charlest a Roussel családba.

A város nappal Vietnámhoz tartozott, éjjel azonban a Viet Minhhez. A francia katonák családtagjainak szállást adó negyedben gerillák lopóztak a háztetőkön, keresték, hogyan törhetnek be a hálószobákba, és vághatják el az ellenség torkát. A Roussel-otthonban az ajtókat és ablakokat elbarikádozták. A család rettegve aludt, minden gyanús zajra füleltek. Ha megszólalt a riadó, Noi felrázta a gyerekeket, és kisietett velük a ház elé, a reflektorok fényébe, hogy ott a többi lakóval együtt várja be a rendőrséget.

Egy délután elvitte a hétéves Charlest a moziba. Sorban álltak a Rue Catinaton, amikor a fiú hirtelen meggondolta magát, és könyörgött az anyjának, hogy inkább az utca másik oldalán lévő moziba menjenek. Hogy elkerülje a szokásos hisztirohamok egyikét, Noi beleegyezett. A film után elmentek az első mozi előtt, és látták, amint tucatnyi holttestet visznek ki onnan – a Viet Minh robbantásos merényletének áldozatait.

– Charlie! Oda nézz! Megmentettél minket! – Noi szorosan magához ölelte a kisfiút, akinek fekete szemében büszkeséget látott. Kézen fogva mentek hazafelé, a mentőautók szirénái kísérték őket. Charles ekkor ébredt rá, hogy ő különleges: rajta nem fog az erőszak. Valami védi. A többiek szenvedhetnek, ezt már tudta, de a saját sorsa különleges lesz.

Az idő múlásával az erőszak csak fokozódott. Charles alig múlt nyolcéves, éppen hazafelé tartott az iskolából a gőzölgő utcákon, ahol fekete csuhás francia papok keveredtek kínai kereskedőkkel, francia légiósokkal és alkalmanként egy-egy amerikai hivatalnokkal. A robbanás széttépte az utcát, de őt érintetlenül hagyta. Mennydörgésszerű dörrenést hallott, fehér fény villant, aztán csend lett, és csak a por kavargott. A földön holttestek hevertek. Meglátott valamit mozogni ott, ahol azelőtt egy régi kőfal állt: a tésztaárus hevert ott a saját összedőlt standja alatt. A feje leszakadt, nem messze hevert. A koponya kettényílt a robbanásban. Emberek sikoltoztak, a sebesültek vértócsákban vonaglottak. Szirénák vijjogtak. Charles Sobhraj hazafutott az anyjához.

Bár jobban elkényeztették, mint a testvéreit, Charles nem szerette a Roussel család nyomasztó otthonát, ahol az anyja a negyedik gyermekét, Guyt szoptatta. Nem tisztelte a nevelőapját, mert unalmasnak és megalázkodónak találta. Jacques-ot adminisztratív feladatokra képezték ki, és a gerillahadviseléssel járó mindennapi vérfürdő megviselte. Charlesnak még mindig hiányzott Hotchand. Egy este, amikor a Roussel család vacsorához ült, Charles nem volt sehol. Noi, újabb emberrablástól félve, hisztériás rohamot kapott. Az este folyamán, később, a Sobhraj-ház szolgálói hozták vissza a fiút az anyjának. Az apja ágya alatt találtak rá. Amikor legközelebb egyedül maradt, Charles újra megszökött, a rendőri ellenőrző pontok között bujkálva, mellékutcákon át ismét az apja otthonába futott. Noi szégyenkezett. A fia engedetlensége miatt megszégyenült a Sobhraj-ház szemében. Ezután valahányszor elment hazulról, Charlest bezárta a fürdőszobába, hogy meg ne szökjön. Azonban akármilyen gondosan zárta az ajtókat és ablakokat, Charles mindig talált valami módot, hogy visszajusson az apjához. Noi a végén már az ágyához kötözte, de Charles onnan is kiszabadította magát. Amikor visszahozták, Noi gondosabban kötözte le; hogy megleckéztesse, napokig úgy is hagyta.

1953-ban Jacques Roussel számára engedélyezték az ideiglenes hazatérést. Amikor Charles meghallotta, hogy az anyja a francia út előkészületeit tervezi, eltökélte, hogy az indulás előtti estén megszökik, és a folyó mellett bujkálva kivárja, hogy a többiek elhajózzanak. Csakhogy a legfontosabb órákban elaludt. Reggel Jacques Roussel maga vitte fel a hajó fedélzetére. Charles éppen időben ébredt, hogy még lássa, amint Vietnám eltűnik a Dél-kínai-tenger párás horizontján. Úgy érezte, elrabolták az otthonából, és bár tudta, hogy ezt sosem bocsátja meg az anyjának, saját magára még dühösebb volt a gyengeségéért.

Ho Si Minh vezetése alatt a Viet Minh egyre inkább előrenyomult az északi hegyekben. A franciák összegyűjtötték a seregeiket, hogy hadjáratot indítsanak, amely eldönti majd a jövőjüket Vietnámban. Néhány hónappal azután, hogy Jacques hazatért, újra visszarendelték a háborús kolóniára. Noi, aki nemrég hozta világra ötödik gyermekét, elkísérte a három kicsivel, Charlest és a hétéves Nicole-t pedig bentlakásos iskolába íratta. A kilencéves fiú hirtelen Párizs egyik külvárosában találta magát, ahol az anyjával egy katolikus iskola komor előterén vágtak át. Azelőtt még sosem viselt nyakkendőt vagy zakót. Az egyenruha nem illett rá, a szürke flaneltől viszketett vékony lába.

– De mama, én utálom ezt az országot! – panaszolta Noi szoknyájába kapaszkodva. – Vigyél vissza magaddal!

– Nemsokára hozzászoksz, kicsim – felelte Noi pergő, magas hangú vietnámi nyelvén. – Légy bátor. Nem tart sokáig.

– De miért nem viszel el engem is? – A fiú szeme megtelt könnyekkel.

– A legjobbat akarjuk számodra. Ez drága iskola. Ideje, hogy megtanulj franciául, és művelődj. Már nagyfiú vagy, Charles, és nagyon szerencsés is vagy, amiért megkapod az esélyt, hogy franciaként nőj fel. Vietnámban nincs jövő.

Charles nem alkalmazkodott az új országhoz. Egyáltalán nem felejtette el Vietnámot és az apját: gazdagság és családi boldogság fantázia-légvárát építette köréjük. Noi számára a fia boldogtalanságának legbosszantóbb jele az ágybavizelése volt. Több orvoshoz is elvitte, azonban eredménytelenül; Charlest végül beutalták egy teljes körű kivizsgálásra az Armand Trousseau kórházba, Párizsba. Dr. Male elmagyarázta, hogy a gond gyökere nem fiziológiai. Magától megszűnik majd, ha a fiú bizonytalanságérzése is elmúlik, ami jelenleg érthető, hiszen gyors egymásutánban került új szülőkhöz és új országba is. Noi, csalódva a nyugati orvostudományban, gyakorlatiasabb módszerrel kezdte kezelni fia vizelettartási gondjait: amikor esténként lefektette, zsinórral elkötötte a péniszét.

Charles most, amikor látta, hogy vékony, szépséges anyja búcsút int az iskola murvás behajtóján kifelé tartó taxi ablakából, elárulva érezte magát. Körülnézett: körülötte a papok és a többi szürke egyenruhás diák olyan nyelven búcsúzkodott, amit ő nem értett. A magány és az elhagyatottság olyannyira úrrá lett rajta, hogy berontott a hálóterembe, ahol a falakról francia szentek képei néztek le rá, az ágyra vetette magát, és zokogott.

A többi fiú eleinte nem törődött vele, ahogy azonban az idő haladt, kiközösítették, és ő lett a rasszista viccek céltáblája. Annak érdekében, hogy behozhassa lemaradását, egy nála három évvel fiatalabb fiúkból álló osztályba tették. Már ez is elegendő ok lett volna, hogy utálják, akkor is, ha képes valahogyan eltitkolni, hogy abba a rasszba tartozik, akik ellen Franciaország háborút viselt. És hogy ágyba vizel.

Charles a szabadidejében hosszú, kétségbeesett leveleket írt az anyjának, és könyörgött, hogy vigye haza Saigonba. Noi időközben életet adott a hatodik gyermekének, egy fiúnak, akit a férje után Jacques-nak nevezett. Charles hiába várta a válaszokat. Most már biztosra vette, hogy a családja elfeledkezett róla. Senki sem gondolt rá, hogy megszervezze, hogyan tud találkozni a húgával, Nicole-lal, aki jobban érezte magát a lányiskolában, hiszen már gyerekkorában megtanult franciául. Charles azt mondta magának, hogy nem bánja. Eldöntötte, hogy sosem bocsátja meg Nicole-nak, Hotchand Sobhraj lányának, hogy elfogadta apjául a francia katonát. Arról álmodott, hogy az anyja eljön érte, visszaviszi Saigonba, egyenesen a szabóműhely fölötti lakásba.

Az év végén nem tudott hová menni, úgyhogy az iskolában maradt. Egyedül bóklászott az üres játszótéren, egy idős tanár társaságában költötte el az ebédjét, és egyedül aludt az üres hálóban. Amikor az idősebb fiúk visszatértek, tele történetekkel a nyaralásról, csak nevettek a vietnámi kölykön, aki egyedül duzzogott a belső udvarban. Elhagyták, megvetették, nyilvánvalóan nem szerette senki.

Egy év telt el az iskolában, amikor Charlest kihívták a táblához. Egészen elkeseredett. A rossz vizsgaeredményei miatt fogják megszidni? Nem: az iskolaszolga azt mondta, hogy valaki látni akarja. Az előtérben egy divatosan öltözött, fiatal vietnámi nő állt. Az anyja! Charles odarohant, majdnem el is esett a fényesre takarított padlón, úgy vetette magát a karjába. A szeme örömkönnyekkel telt meg. Amikor azonban az anyja megszólalt, Charles arca elfelhősödött.

– Mama, nem értelek! – kiáltotta. – Beszélj franciául! – Hideg, fájdalmas döbbenettel értette meg, hogy elfelejtette az otthona nyelvét. Rettenetes volt, mintha az egyik érzékszervét vesztette volna el. Most hogy tud majd beszélgetni a saigoni barátaival?

Saját gyenge francia nyelvtudása segítségével Noi elmagyarázta neki, hogy a család végleg visszaköltözött Vietnámból, és ha akar, Charles hazamehet, hogy az öccseivel és húgaival éljen.

– Mi van papával? – kérdezte Charles. – Ő nem üzent nekem?

– Beteg – válaszolta Noi. – A háború elveszett. Nagyon sok katona meghalt. Jacques-nak szerencséje volt, de most mindenkinek nagyon figyelmesen kell vele bánnia.

– Nem, nem Jacques – mondta Charles türelmetlenül. – Az igazi papám. Vissza akarok menni hozzá.

– Drágám, nem mehetsz vissza Hotchandhoz többé – válaszolta Noi. – Ő is meghalt.

A vietnámi háborútól megviselt Jacques Roussel Nyugat-Afrikában, Szenegálban az álmos francia protektorátuson kapott adminisztratív állást. 1957-ben, Charles tizenhárom éves korában, elhajóztak Marseilles-ből a szenegáli fővárosba, Dakarba. Noi újszülött lányát, hetedik gyermekét, Martine-t szoptatta. A kikötői negyed széles utcái, ahol nyüzsgött a forgalom, a teraszos kávézókkal, szép új boltokkal és szállodákkal, váratlanul világvárosi képet adtak. A család ideiglenesen egy szállodába költözött. Amíg Noit lefoglalta a kisbaba, és hogy megszervezze az új lakhatásukat, Charles szabadon bejárhatta és felfedezhette a különös új város utcáit.

A mellékutcákat követve hamarosan eljutott a Medinára, ahol dobszó hallatszott, és a szenegáliak színes pamuköntöse kavargott mindenhol. Félbevágott kerozinos dobozokban sült az étel, és boszorkánydoktorok keverték titokzatos kotyvalékaikat. Látott kígyóembereket, zenészeket, bűvészeket és rongyos gyerekeket – vadak voltak és barátságosak, egészen mások, mint a kegyetlen, sznob, francia iskolatársai. Este Charles elhagyta a Medina forgatagát, és visszatért családja szállodai lakosztályába, a luxuscsapdába. Újra arra az életre emlékezett, amiről azt hitte, hogy Saigonban elvesztette.