SIMONE ST. JAMES

GYILKOS ÚT

Simone St. James: Murder Road

Copyright © 2024 by Simone St. James

Hungarian translation © Neset Adrienn, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Simone St. James: Murder Road

BERKLEY, An imprint of Penguin Random House LLC., New York, 2024

Fordította: Neset Adrienn

ISBN: 978 963 598 309 4 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Tabák Miklós

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Jernei Gábor

Korrektor: Kővári Bettina, Boncz Éva

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: thriller

Azoknak, akiket különcnek hívnak, mert túl sokat olvasnak.

Mert nem vagytok azok, és nem lehet túl sokat olvasni.

ELSŐ FEJEZET

AZ ELŐTTÜNK ELNYÚLÓ kihalt országút és a júliusi éjszaka tele volt lehetőséggel. Az anyósülésen ültem, éppen felriadtam a szunyókálásból, és még kába voltam, amikor eszembe jutott, hol vagyunk. Lerúgtam a papucsomat, meztelen lábamat felhúzva törökülésbe helyezkedtem, és beletúrtam a hajamba. A műszerfalon hajnali kettőt mutatott a digitális óra, és az országút mintha nem is az az út lett volna, amelyen elaludtam. Azon gondolkodtam, vajon merre járhatunk. Kizárt dolognak tartottam, hogy még egyszer álomba merüljek.

– Eltévedtünk – szólaltam meg.

Eddie gyors pillantást vetett rám a kormány mögül.

– Szerintem nem. Rossz helyen fordultunk le, de ennyi. Majd visszakanyarodunk az autópályára.

Kinéztem a keskeny, sötét fák által szegélyezett útra, és arra gondoltam, hogy egészen biztosan eltévedtünk, de igazság szerint nem is érdekelt az egész. Éjszaka volt, Eddie Carter Pontiacjában ültem, amelynek az első ülése egy kanapéra emlékeztetett. 1995 júliusát írtuk, huszonhat éves voltam. Úgy kerültem ide, hogy Eddie és én nászútra indultunk. Alig huszonnégy órája házasodtunk össze.

Egy motel felé tartottunk, amely faházakból állt a Michigan-tó partján. A költségvetésünk pontosan öt éjszakára volt elég. Azt terveztük, hogy úszunk, Scrabble-t játszunk, hamburgert sütünk a rozsdás grillsütőn, langyos sört iszunk a hűtőtáskából, úszunk még egy kicsit, aztán ágyba bújunk.

Ezt ötször megismételjük, aztán szépen hazamegyünk a kis albérletünkbe, amelyet együtt vettünk ki Ann Arborban; Eddie visszamegy az autószerelő műhelybe, én meg a bowlingterembe. Mindketten dolgozni járunk, aztán otthon megvacsorázunk, valószínűleg a szokásos hat szendvics egyikét, utána ágyba bújunk. Ezt mindennap megismételjük, egy örökkévalóságon át.

Eddie-re pillantottam. Homlokát ráncolva összpontosított az útra. Barna haja megnőtt, mióta leszerelt a katonaságtól, bár most is rövidre vágatta. Halványszürke pólót és ócska farmernadrágot viselt. Nem volt túl magas, de megtévesztően izmos, a bicepsze keményen feszült a póló ujja alatt; egész megjelenése ellentmondott csendes, megfontolt természetének. Egy évvel idősebb volt nálam, de jóval érettebbnek tűnt. Amikor a bicepszére pillantottam, mindig az jutott eszembe, hogy egy férfihoz, nem egy fiúhoz mentem férjhez.

Férjnél vagyok. Eljátszottam a gondolattal, próbáltam megszokni. Feleségül mentem hozzá. Összeházasodtunk. Eddie elvett feleségül. A felesége vagyok. Házaspár lettünk.

A szavak még mindig idegenül csengtek.

– Elővegyem a térképet a kesztyűtartóból? – kérdeztem tőle.

– Szerintem tudom, hol vagyunk – felelte Eddie. – Legalábbis nagyjából.

Volt ebben valami ismerős. Azt hiszem, dél felé tartottunk. Arra gondoltam, biztosan van itt egy felhajtó, ami visszavisz az autópályára.

– Nem vagy fáradt?

A kérdés mulattatta.

– Nem.

Persze. A tengerentúlon mindenféle fura helyen és időben aludt. Nem ismertem a részleteket, hogy mit csinált Irakban, nem sokat beszélt róla. De láttam már olyat, hogy Eddie közölte, alszik pontosan egy órát, és tényleg így volt, mintha egy stopperóra működött volna a fejében. Ez volt a vele kapcsolatos rejtélyek egyike.

Előrehajoltam, bekapcsoltam a rádiót, aztán csavargatni kezdtem a gombot, és néztem, hogy a mutató a számok között mozog. A legtöbb állomás ezen a késői órán már nem sugárzott műsort, többnyire sistergést fogtam. Végre találtam egy kis countryzenét, amely hol betöltötte az utasteret, hol eltűnt, mint egy szobáról szobára vándorló kísértet.

– Kísértetcowboyok – szólaltam meg, amikor a férfi hangja foszlányokban beleénekelt az autó csendjébe. – Száz éve halottak, de még mindig whiskey-t innának, és a nőket hajkurásznák.

Eddie elmosolyodott. Rajta kívül nem találkoztam még olyan emberrel, aki értékelte volna a humoromat.

– Ne félj, April! – közölte, ami azért volt egy kicsit furcsa, mert nem féltem. Vagy mégis?

Ismét kinéztem az ablakon. Koromsötét volt odakint, sehol egy utcai lámpa, se egy kivilágított ablak. A kövér, de már fogyó hold alacsonyan, hidegen függött az égen. Az a fajta éjszaka volt, amikor nincs fullasztó forróság, de ha nyitott ablaknál alszol, nyirkos bőrrel, átizzadt, hűvös ágyneműben ébredsz. Nem is kelsz ki az ágyból napfelkeltéig, amikor melegedni kezd a levegő.

– Nincs senki odakint – jegyeztem meg. – Mintha az űrbe lőttük volna ki magunkat.

– Nem igaz. – Eddie valamire mutatott. – Ott van valaki.

Tényleg, a fák között fény világított. Először tompán, aztán egyre élesebben, egyenes vonalban. Nem villanykapcsolót forgattak, és nem is zseblámpa volt. Beletelt egy pillanatba, mire a helyére tettem a dolgot, de úgy tűnt, valaki egy petróleumlámpát gyújtott meg, és feltekerte a lángot.

Egy házból? Vagy a fák között van valaki? Fogalmam sem volt. A fényt néztem, amikor elhaladtunk mellette, és hátrafordultam, amikor zsugorodni kezdett mögöttünk. Arra számítottam, hogy megnyugszom tőle, de nem.

– Ez meg mi volt? – kérdeztem, miközben egy másik countrydal csendült fel, majd úszott tova a rádióban.

– Fogalmam sincs – felelte Eddie. – Menjünk még tíz percig. Ha addig sem látunk táblát, akkor… Jesszusom!

Hirtelen visszafordultam, és már láttam is, amit ő. A fényszórók sugarában egy férfi bandukolt az út szélén. Inkább kamasz fiú. Bő dzsekit viselt, és lassan, lehajtott fejjel lépkedett. A fényszórók megvilágították a hátát, de nem fordult meg.

Eddie lelassított, hogy ne előzzük meg, és továbbra is rávilágított.

– Szerinted részeg? – kérdezte.

Az alak újabb lassú, óvatos lépést tett. Még mindig nem fordult felénk, bár valószínűleg hosszú ideje nem járt erre jármű. Amikor jobban megnéztem magamnak, úgy véltem, férfinak kis termetű, ráadásul trapézfarmert viselt.

– Szerintem nő – mondtam.

– Lehet. – Eddie továbbra is lépésben követte. Volt valami különös, egyben szánalmas is abban, hogy a nő nem fordult felénk. – Talán még mindig részeg.

– Talán – feleltem.

– Lehet, hogy segítségre van szüksége. Megálljunk? – A fényre gondoltam, amely mellett elhaladtunk, és a gerincemet mintha hűvös ujjak érintették volna. – Szerintem segítség kell neki.

– Rendben. Tekerd le az ablakot!

Így tettem, miközben Eddie az alak mellé húzódott. Áthajolt előttem, amikor az autó lassítani kezdett, és barátságos, de tekintélyt parancsoló hangon megszólította a nőt.

– Szia! Segítségre van szükséged? – kérdezte a nyitott ablakon át.

Az alak most először megállt, és felemelte a fejét. Rövid, barna hajú nő volt, a frizurája alól kilátszott a füle és a nyaka, a frufruja viszont eltakarta az egyik szemét. Sápadt bőre volt, és halvány szeplőket láttam az orrnyergén.

Megállt, megfordult, és kihúzta magát, mintha csak most vett volna észre bennünket. Nem szólalt meg.

– Segítségre van szükséged? – ismételte meg Eddie. – Elvihetünk valameddig.

A nő rám nézett. Rámosolyogtam, és intettem neki. Reméltem, hogy ettől jobban érzi magát. Sokan azt gondolták rólam, hogy csinos vagyok, mindig úgy fogalmaztak, hogy csinos, nem úgy, hogy szép. Gimis évkönyvekbe illően csinos, nem az a szépség, akire buknak a férfiak. Ennek ellenére Eddie előtt is állandóan randizni hívtak. Az ízléssel kár vitatkozni.

– Beszállhatsz – mondtam a nőnek. Vagy lánynak? A sötétben nem volt egyszerű kivenni. – Jó emberek vagyunk, ígérem.

A lány pillantása úgy tapadt rám, mintha Eddie ott sem lett volna.

– Jobb, ha nem – felelte. A hangja lágy és halk volt, úgy hangzott, mintha erőltetné a beszédet.

Persze hogy óvatos volt. Az éjszaka közepén jártunk. A lány egy helyben topogott, én meg a kilincs felé nyúltam, arra gondoltam, hogy kiszállok, és segítek neki. Eddie a térdemre tette a kezét, megállított.

Ránéztem. A fejét rázta.

Maradtam a helyemen, onnan fordultam a lány felé.

– A Five Pines Resortba megyünk – árultam el neki annak az olcsó motelnek a nevét, ahová Eddie-vel tartottunk. – Rossz helyen kanyarodtunk le a 75-ösről. April vagyok, ő pedig Eddie. Eddie Carter. Házasok vagyunk. Friss házasok.

Fogalmam sem volt, felfogta-e, amit mondtam. Még mindig engem bámult, mintha korábban már látott volna valahol, vagy éppen most véste be az arcvonásaimat, hogy később emlékezhessen rám. A dzsekije nagy volt rá, leért a csípője alá, és az ujja is túl hosszú volt. Zöld volt, talán olyan, mint a katonai egyenruhák. Még szorosabban összevonta magán, és hátrapillantott.

A kocsi ablakán kihajolva követtem a tekintetét. Senki más nem volt ott, de mintha halk neszt hallottam volna. Levelek susogtak a földön. A levegő furcsán lehűlt. Hunyorogtam a sötétségbe, próbáltam valamiféle mozgást társítani a neszhez. A levelek kavarogtak és felemelkedtek, mintha a szél kapta volna fel őket. Csakhogy én nem éreztem légmozgást.

– Minden rendben? – kérdezte Eddie a lánytól, miközben én a leveleket bámultam. – Rosszul vagy?

A lány le sem vette a szemét az útról. Talán a leveleket nézte ő is, nem láttam. A hangja olyan volt, mintha a telefonvonal túlvégéről érkezne:

– Nem, nem vagyok beteg.

A levelek abbahagyták a táncot, mire visszafordultam felé.

– Mi a neved?

A lány megint hallgatott. Még mindig tétovázott, de nem lett volna szép tőlünk, ha elhajtunk, és otthagyjuk. Egyedül volt az éjszaka közepén. Hova tarthatott?

Azt hittem, megint hallom a levelek halk susogását mögöttünk. Hirtelen örülni kezdtem annak, hogy nem szálltam ki a kocsiból. Bajba jutott lány ide vagy oda, a legszívesebben azonnal továbbmentem volna, olyan gyorsan, ahogy csak lehet. El akartam tűnni innen.

A lány belemarkolt a kabát szövetébe, és még szorosabban összehúzta magán. Az ajkába harapott, és pillantását le sem véve az útról döntésre jutott.

– Veletek megyek. Köszönöm.

Kinyitotta a hátsó ajtót, és beszállt. Lassan mozgott, mint egy idős asszony, fel is merült bennem, hogy talán megsérült. Nem volt nála táska, még egy retikül sem. Hátradőlt, és egy pillanatra lehunyta a szemét, mintha egy örökkévalóság óta talpon lett volna.

– Mi a neved? – kérdeztem, miközben Eddie a leállósávból visszakormányozta a kocsit az országútra.

– Rhonda Jean.

– Szép név. Hova mész?

Rhonda Jean mozdulatlanná vált; vagy ezen a kérdésen gondolkodott, vagy egy másik választ keresett ahelyett, amelyet először ki akart mondani.

– Coldlake Fallsba. – Ismét lehunyta a szemét, és fejét az ülés háttámlájának vetette. – Itt van néhány kilométerre.

– Hallottam már arról a helyről – jegyezte meg Eddie. – Fogalmam sincs, hogy hol.

Kinyitottam a kesztyűtartót, elővettem a térképet, előbb szét-, aztán összehajtogattam a bonyolult négyzeteket, és a sötétben hunyorogva igyekeztem olvasni róla.

– Útba esik a Five Pines Resort felé? – kérdeztem Eddie-től.

– Nem tudom, de biztos vagyok benne, hogy lesz, aki útba igazít.

– Attól függ, mekkora a város – feleltem, még mindig a térképet forgatva. – Késő van. Talán nincs is nyitva semmi. Ha szerencsénk lesz, találunk egy benzinkutat.

– Szerintem nem olyan kicsi – tiltakozott Eddie. – Kell ott lenni valaminek.

– Van egy kórház – szólt közbe Rhonda Jean.

Eddie és én elhallgattunk. A gerincem mentén borzongató érzés kúszott fel.

A hátsó ülésen helyet foglaló lányra néztem. Mozdulatlanul ült, a szemét lehunyta. Összehúzta magán a kabátot.

– Valaki bántott? – kérdeztem halkan.

Rhonda Jean arca megrándult, de a szemét nem nyitotta ki.

– Sajnálom.

A vezetőülésről Eddie az enyémhez hasonló halk, nyugodt hangon megkérdezte:

– Nincs szükséged orvosra, Rhonda Jean?

– Nem tudom. – Rhonda Jean szeme felpattant, és egy másodpercig zavaros volt a tekintete. – Nem hiszem, hogy segíthetne.

A térképet a padlóra ejtettem. Továbbra is a hátsó ülésen ülő lányt néztem. A gondolataim kitisztultak, minden elcsitult bennem. Tudtam, hogy miért nézett úgy rám először, mintha felismert volna. Mert felismert. Még sohasem találkoztunk azelőtt, de felismertük egymást. Az olyan nők, mint mi, mindig felismerik egymást.

Két dolog történt egyszerre. Amikor később visszagondoltam a történtekre, biztos voltam az időzítésben. Teljesen világos volt számomra. Mindkét dolog ugyanabban az időben történt, mintha felpöcköltek volna egy kapcsolót az életemben, amely ezzel örökre megváltozott.

Először is hátranyúltam, és megérintettem Rhonda Jean dzsekijének a szegélyét. Óvatosan széthúztam. Nem volt becipzározva, úgy burkolózott bele, mint egy köntösbe, de engedett a szorításon, nem tiltakozott.

A dzseki alatt, a blúza elején fekete, lucskos vérfoltot láttam.

Ugyanabban a pillanatban fényszórók tűntek fel a hátsó ablakban, egy autó közeledett az úton, nagyjából másfél kilométerre tőlünk, a lámpái fényes pontokként világítottak a sötétben.

A lányra néztem. Kinyitotta a szemét, és már cseppet sem zavaros tekintettel meredt rám.

– Sajnálom! – ismételte meg. – Jön.

MÁSODIK FEJEZET

EGY MÁSODPERCIG RHONDA JEAN sápadt arcára meredtem, a vonásaira vésődött a fájdalom és a kimerültség. Lehet, hogy meg kellett volna lepődnöm. Nem tudom. Annyit tudtam, hogy a meglepetésen túl olyan érzések ébredtek fel bennem, amelyeknek a létezéséről sem tudtam, amikor meghallottam azokat a szavakat.

Sajnálom!

Jön.

– April? – szólt Eddie a kormány mögül. A hangja szigorú volt, mint a katonáké. Ő már tudta, hogy valami nincs rendben.

– Rhonda Jean megsérült – közöltem vele, még mindig hátrafordulva. – Elég súlyosan. A kabátja alatt. Csuromvér mindenhol.

Eddie káromkodott egyet, és gyorsítani kezdett.

– Azt mondta, van egy kórház Coldlake Fallsban.

Rhonda Jeanről a hátsó ablak felé vándorolt a tekintetem. A fényszórók még ott világítottak. Egyre nőttek, mintha az autó felgyorsult volna.

– Eddie, gyorsíts!

– Az autó mögöttünk?

– Igen.

Eddie még jobban a gázra lépett, óvatosan gyorsított a vaksötétben, és a Coldlake Falls felé mutató jelzőtáblákat kereste. Rhonda Jean mellkasán és hasán egyre nagyobb lett a vérfolt, átáztatta az ingét, és lefelé terjeszkedett. A farmernadrágot is összepiszkította.

Ez nem lehet a valóság. Nem. De tudtam, hogy az.

Ültem már az anyósülésen egyszer, és könyörögtem a sofőrnek, hogy hajtson gyorsabban. Kérlek, gyorsabban! Nagyon-nagyon régen volt.

– Ki az? – kérdeztem Rhonda Jeantől.

– Nem tudom – felelte rekedten.

– Hogy kerültél az útra?

– Gyalogoltam.

– Honnan?

Mielőtt válaszolhatott volna, egy pillanatra majdnem elveszítette az eszméletét.

– Nem tudom.

– Ő talált rád valahol? – kérdeztem. Intettem az autó felé. – Ő csinálta ezt?

Rhonda Jean a fejét rázta, de nem voltam biztos abban, hogy a kérdésemre válaszolt vele.

– Még csak nem is fáj – jegyezte meg. – Nem fura?

A fényszórók lemaradtak, aztán megint közelíteni kezdtek. Mintha az autós látta volna, hogy gyorsítunk, és a nyomunkba eredt. Máris túl gyorsan mentünk a fekete, üres éjszakában, de Eddie is biztosan látta a visszapillantó tükörben, amit én, mert a Pontiac motorja egyre hangosabban zúgott, ahogy a gázra lépett.

Hátranyúltam, és megfogtam Rhonda Jean kezét. Jéghideg volt, vértől síkos.

– Beviszünk a kórházba – mondtam.

Meg sem rezzent az arca.

– Jó, rendben.

– De meséld el, mi történt veled! Maradj ébren, és mondd el!

A keze megrebbent, de még szorosabban fogtam, nem engedtem el.

– Követ minket – suttogta, mintha valaki hallgatózott volna a közelünkben. – Tudja, hogy ebben a kocsiban ülök.

– Ki az? Kicsoda?

– Coldlake Falls – szólalt meg Eddie, amikor felvillant egy tábla a kocsi mellett. – Legfeljebb öt percre.

Rhonda Jean keze ismét megrándult, és mélyeket lélegzett. Torkán akadt a hang, rájöttem, hogy pánikol.

– Nyugodj meg, kis szívem! – vigasztaltam, a becéző szó a semmiből bukott ki az ajkamon. – Csak nyugodtan! Megelőztük. Elmegyünk a kórházba. Megnyerjük ezt a csatát!

Nem hitt nekem. Szeretett volna, de nem hitt nekem.

– Annyi időm nincs – zihálta.

– Dehogy nincs. Csak egy kis vér. Összevarrnak, minden rendben lesz. Tarts ki, és meséld el, mi történt!

De csak a fejét rázta. Működött valami az elméjében, valami súlyos dolog, ami árnyékot vetett mindenre, mint a horrorfilmek szörnyei.

– Ez a valóság? – kérdezte.

– Igen, az, kis szívem – feleltem. – Ez a valóság, és túl fogunk jutni rajta. Csak tarts ki!

A fényszórók elképesztően közel kerültek hozzánk, bevilágították az utasteret.

– Jesszusom, de gyors ez a pasas! – kiáltotta Eddie.

A lámpák egyre ragyogóbban fénylettek. Hunyorogni kezdtem, hátha kiveszem a kocsit vagy a kormány mögött ülő férfit. Csak fényt láttam, és a hűtőrács egy darabját, teherautó lehetett, mert jó magasan volt.

– Eddie – figyelmeztettem a férjemet.

– Tudom. A lehajtó mindjárt itt van.

Újabb tábla csillant meg mellettünk – Coldlake Falls –, és Eddie lassítás nélkül vette be a kanyart, szinte lerepültünk a kétsávos útról. Hátranézett a teherautóra, és káromkodott egyet, mielőtt ismét az útra szegezte volna a tekintetét. Most először tűnt bizonytalannak, sápadtnak. Még sohasem láttam ilyennek.

Rhonda Jean kezét szorongatva megfordultam, és a hátsó ablakon át néztem, ahogy a teherautó – nagy, sötét jármű volt, úgy csillogott, mint egy bogár – elhúz a lehajtó mellett, és beleveszik az éjszakába. Eltűnt szem elől.

Másodpercekkel később megint fényben fürödtünk, de ez alkalommal Coldlake Falls utcai lámpái sugározták ránk.

Kerülte a fényt – gondoltam. – Azért engedett el bennünket, mert nem akarta, hogy megpillantsuk a fényben. Mit láthatott Eddie?

Megszorítottam a hideg, véres kezet.

– Majdnem ott vagyunk a kórháznál, Rhonda Jean. Tarts ki!

Nem válaszolt. A lány a hátsó ülésen elveszítette az eszméletét.

A kórház kicsi, négyszintes, barna téglaépület volt, a bejárat kinyúló betonteteje alatt neonfényekkel. Berohantam, és a sürgősségi pultnál könyörögtem, hogy küldjenek ki valakit, miközben Eddie Rhonda Jean eszméletlen testét igyekezett kihúzni a kocsiból. A válla és a térde alatt emelte fel, mint Rhett Butler Scarlettet az Elfújta a szélben. Amikor a mentősök átvették tőle Rhonda Jeant, és egy hordágyra fektették, Eddie pólóját alvadt vérfoltok tarkították.

Én is véres voltam. A kezemet, amellyel Rhonda Jean kezét szorongattam, vér szennyezte, és a nagy sietségben beletöröltem olívazöld rövidnadrágomba és fehér pólómba. A vörös kézlenyomatok olyan mintát festettek rám, mintha valakivel birkóztam volna. A körmeim alatt alvadt vér sötétlett. A papucsom az anyósülés alatt maradt, mezítláb voltam.

Rhonda Jeant betolták, egyedül maradtunk a sürgősségi pultja mögött ülő nővel, aki ránk meredt. Felkapta a telefonkészülék hatalmas, barna kagylóját, és tárcsázni kezdett, de a tekintetét nem vette le rólunk.

Ekkor döbbentem rá: azt hiszi, gyilkosok vagyunk.

– Basszus! – morogta Eddie, amikor végignézett magán. A járó motorral álló autóra pislogott, aztán rám bámult. – April, ne fussunk el?

– Tessék? – A döbbenet leríhatott az arcomról. Nem amiatt, amit mondott, hanem mert én is pont erre gondoltam.

Beugrunk a Pontiacba, és elhajtunk, amilyen gyorsan csak tudunk. Nagy meglepetés lenne. Ki jönne utánunk, és mikor? Milyen messze jutnánk addig?

– Felejtsd el! – Eddie félreértelmezte az arckifejezésemet. – Nem mondtam semmit.

– Oké – feleltem, de járt az agyam. Elindulhatnánk felfelé a félszigeten, aztán visszakanyarodhatnánk Ann Arborba. Hazaérünk, mire felkel a nap. Senki sem tudja a nevünket. A kocsit ki kell takarítani, vagy ami még biztosabb, megszabadulunk tőle.

De az nem lenne helyes – győzködtem magam. Mert valaki bántotta azt a lányt, Rhonda Jeant. Annak a teherautónak a sofőrje. Ebben biztos voltam. Ismét Eddie-re pillantottam. Ő is engem nézett átható tekintetével, és fogalmam sem volt, mire gondol. Kinyitottam a számat, de nem tudtam, mit mondhatnék.

Nem is számított, mert máris elkéstem. Egy rendőrautó kanyarodott be az épület elé.

HARMADIK FEJEZET

SOHASEM GONDOLTAM ARRA, hogy egyszer férjhez megyek. Gyermekkorom rémálom volt a hetvenes években, sötét, bántó színekkel és mély árnyakkal, mint a Rosemary gyermeke című filmben. Amint magam mögött tudhattam azokat az éveket, vissza sem néztem. Tizenkét éves koromra gyakorlatilag felnőttem, én gondoskodtam magamról és az anyámról. Tizenöt éves koromban megtanultam úgy hordani a hajamat, és úgy sminkelni, mint a többi lány. Beolvadtam, leszámítva a tényt, hogy én képes voltam háromnegyed óra alatt minden ingóságomat bepakolni egy táskába, tudtam, hogyan jutok el a buszpályaudvarra az éjszaka közepén is, és simán bemutatkoztam egy új néven.

Tizennyolc éves koromban magamra maradtam.

Anya nélkül is állandóan költöztem, soha nem maradtam annyi ideig egy helyen, hogy felfigyeljenek rám. Dél-Karolina, Illinois, Michigan. Dolgoztam pincérnőként és telefonos kisasszonyként. Az étteremtulajdonosok gond nélkül odaállíthattak a hoszteszpulthoz, mert az arcom tökéletesen megfelelt erre. Csinos, kellemes és leginkább az a felejthető fajta. Randiztam – egy korombéli csinos lánynak ezt kell tennie, ha nem akarja a figyelmet magára irányítani –, de senkit sem engedtem közel magamhoz. Nem voltam tapadós barátnő, nem kérdeztem senkitől, mennyire komoly a kapcsolatunk, vagy hogy szeretné-e, ha odaköltöznék hozzá. Több millió hozzám hasonló lány volt Amerikában. Kétlem, hogy a fiúk, akikkel randiztam, emlékeztek rám.

Én csak túlélni akartam. Egyáltalán nem álmodoztam férjről és gyerekről, letelepedésről. Azt akartam, hogy hagyjon mindenki békén, ennyi volt az elvárás.

Ann Arborban egy bowlingteremben kaptam állást, félig kihűlt hamburgereket és állott sült krumplit árultam a büfében. A lakótársaimra az apróhirdetések között találtam rá, beköltöztem egy régi házba, amelynek alig volt bérleti díja. A ház fűtől, Doritostól és sörtől bűzlött, a közeli pizzériában kívülről tudták, mit fogunk rendelni. A lakótársak jöttek-mentek, barátok, barátnők és más csatolmányok kísérték őket. A tévé szinte egész nap be volt kapcsolva, valaki mindig ült előtte. Késő esti filmek, Szezám utca, a Rockford nyomoz, a Knight Rider, a Baywatch és az X-akták ismétlései, vagy legutóbb az O. J. Simpson-per végtelen döngicsélése – akármit adtak, valaki fél szemmel mindig nézte. A házban lakókra jellemző volt az elkülönülés, az egymással szembeni teljes közöny, ami nekem tökéletesen megfelelt. Soha senki nem kérdezett tőlem semmit, és senki sem akart velem lógni.

Egy februári szombaton a szobatársaim elmentek otthonról, enyém lett az egész ház. Miközben a szobámban öltöztem, eszembe jutott, hogy a kedvenc pólómat a szárítóban hagytam, két szinttel lejjebb, az alagsorban. Farmernadrágban és sötétkék csipke melltartóban léptem ki a folyosóra.

Egy férfi állt ott – fiatal, izmos, elég erős ahhoz, hogy legyűrjön, ha arra támad kedve. Túlságosan megijedtem ahhoz, hogy feltűnjön, esze ágában sincs lebirkózni; földbe gyökerezett lábbal, ijedten bámult rám, amint ott álltam egy szál melltartóban. Felsikoltottam. Az idegen is felkiáltott: „Bocsánat!”, majd lerohant a lépcsőn.

Így ismerkedtem meg Eddie Carterrel.

Amikor magamhoz tértem, és végre felhúztam egy pulóvert, a konyhában bukkantam rá, gyalázatosan érezte magát. Az egyik lakótársam – Greg vagy Gary – barátja volt. Eddie éppen akkor tért vissza Irakból, és Greg vagy Gary mondta neki, hogy ugorjon be, csengetni sem kell, mert ő, vagyis Greg vagy Gary otthon van. Ehhez képest Eddie csak engem és a melltartómat találta otthon, és nagyon, de nagyon sajnálta a dolgot.

A konyhában állva beszélgettünk vagy fél óráig. Amikor tisztázódott, hogy nem valami perverz alakkal hozott össze a sors, randira hívott. Igent mondtam, de arra gondoltam: Túlságosan kedves. Kizárt, hogy lefeküdjek vele.

Mindez februárban történt. Most meg július volt, és már össze is házasodtunk.

A parkolóba bekanyarodó rendőrautó lámpáinak fényében Eddie-re néztem, a piros és kék fénysugarak az arcán villóztak. Eddie úgy mesélte, hogy soha nem volt szerencséje a nőkkel, amit nem is értettem. Szép állkapcsa, pompás járomcsontja és sötét szempillákkal keretezett szürkéskék szeme volt. Barna haját rendszerint kócosan hordta, és minden reggel borotválkoznia kellett, különben sűrű borosta nőtt az arcán. A hadseregben formált testét egy pillanatra sem tudtam megunni. Nem beszélt sokat, később jöttem rá, hogy azért, mert iszonyúan félénk. Minél tovább randiztunk, annál biztosabban tudtam, hogy férfiak terén Eddie a világ legjobban őrzött titka. Soha nem kellett harcolnom érte. Megmagyarázhatatlan, üdítő és rémisztő volt az egész.

Az arckifejezése szándékosan közönyössé vált, amikor egy egyenruhás rendőr kiszállt az autóból. Eddie a pólójára, aztán rám pillantott.

– April… – motyogta.

– Tudom… – feleltem. – De mit tehetünk?

Eddie tekintete a közeledő rendőrre vándorolt. Nem igazán tudtam olvasni a pillantásából – akkor még nem ismertem minden rezdülését –, de azt láttam, hogy valamit forgat a fejében. Megint rám nézett, és valami beugrott neki.

– A lábad… – jegyezte meg.

Mielőtt bármit mondhattam volna a meztelen lábammal kapcsolatban, benyúlt az anyósülés felőli oldalon az autóba, és keresni kezdte a papucsomat.

– Helló! – szólalt meg a rendőr riadt hangon.

– Eddie, legyél óvatos! – kértem.

Eddie nyakán megfeszültek az izmok, aztán kikászálódott az autóból, mindkét kezében egy-egy papuccsal. Nagy csattanással odadobta őket a lábam mellé. Megfogta a kezemet, hogy megőrizhessem az egyensúlyomat, amikor beléjük bújtam.

– A teherautóról ne beszélj neki! – mondta olyan halkan, hogy csak én hallottam.

– Miért ne? – suttogtam.

– Csak ne!

Ez meg mi? A zavaromat úgy kendőztem el, hogy lenéztem, miközben a papucs pántját a lábujjaim közé igazítottam. Aztán felemeltem a fejemet.

A rendőr egyedül érkezett. Harminc év körüli lehetett, világosbarna bőrű, sötétbarna szemű. Magas volt, karcsú, a bal kezén jegygyűrű. Éjszakai járőr, gondoltam, a sürgősségin dolgozó nővér hívta ki.

– Jó estét! – mondta, és megállt tőlünk néhány méterre. Kissé szétvetette a lábát, és egyik kezét az övén nyugtatta; a testtartása minden volt, csak nem laza. – Úgy hallottam, behoztak egy ifjú hölgyet a kórházba.

– Így van – feleltem.

A rendőr először az én vérfoltjaimra nézett, majd Eddie-re, az ő vérfoltjaira és a katonaság alatt formált, duzzadó izmokra. Aztán a kocsira, ami járó motorral, ferdén parkolt mögöttünk, és a hátsó ajtaja, amelyen keresztül Eddie kirángatta Rhonda Jeant, még nyitva volt. Az ajtó belső felén is vér éktelenkedett.

Volt egy másodperc, amikor a rendőr szemmel láthatóan nem tudta, mihez kezdjen. Ilyen közel a tóhoz, a sok vakációzó mellett legfeljebb részeg kölykökkel, kisebb betörésekkel és elhúzódó, hangos bulikkal kapcsolatban kellett intézkednie. Nem hiszem, hogy korábban akadt dolga megkéselt lánnyal és vérbe borult megmentőkkel. A bizonytalanság azonban nem sokáig tartott, mert nyugodt hangon megszólalt:

– Bocsássanak meg, egyszerű elővigyázatosságról van szó.

Odament a kocsi vezetőülés felőli oldalához, behajolt, lekapcsolta a motort, majd kivette és zsebre vágta a slusszkulcsot. Aztán az autót megkerülve hozzánk lépett.

Előhúzott egy noteszt a zsebéből, kinyitotta, majd egy tollat is elővett.

– Mi a nevük? – kérdezte, még mindig távolságot tartva.

– Eddie Carter – felelte Eddie. – Ő pedig a feleségem, April.

– Delray – tettem hozzá, miközben a rendőr jegyzetelt. – A nevem April Delray. Még nem volt időm átíratni.

A rendőr a jegygyűrűmre pillantott, majd kérdőn rám nézett.

– Most házasodtunk össze – törtem meg a csendet.

– Éppen a nászutunkra igyekszünk a Five Pines Resortba – mesélte Eddie.

– Tehát nászút? – kérdezte a rendőr. Megint gondosan leírt valamit. – Azt mondja, Five Pinesnak hívják?

– Igen – felelte Eddie.

A rendőr azt is leírta.

– Rendben, én Syed járőr vagyok. Beszélhetnénk odabent? – A háta mögé mutatott, a kórházra.

Még mindig ideges volt. Jól kendőzte, de a testtartása feszes volt, és a noteszt is túl erősen markolta. Magányos járőrként dolgozott, társ nélkül, és most két potenciális gyilkossal került szembe, akik közül az egyik erős, izmos.

Szerezz tekintélyt magadnak – akartam mondani neki. – Viselkedj úgy, mint aki máris ura a helyzetnek! Így lehet felülkerekedni egy nálad nagyobb termetű alanyon.

Ehelyett rámosolyogtam, és megszólaltam:

– Természetesen. Vezessen!

A pillantása egyszerre volt óvatos és meglepett.

– Csak önök után! – felelte.

Eddie és én beléptünk a kórházba, ahol Syed rendőr a sürgősségi osztályt maga mögött hagyva elindult a folyosón. Az ügyeletes nővéren és egy beteghordón kívül senkivel sem találkoztunk; mindketten nyíltan, leplezetlenül bámultak ránk. Kicsi kórház volt ez egy kisvárosban, és hajnali háromkor Rhonda Jeant leszámítva csak mi lézengtünk benne.

Syed bevezetett egy helyiségbe, ahol egy heverő, egy televíziókészülék és két szék állt, személyzeti pihenő lehetett. Intett, hogy üljünk le a heverőre, ő pedig helyet foglalt az egyik széken.

– Van önöknél valamiféle igazolvány? – kérdezte udvariasan, és megint elővette a noteszt.

Átadtuk neki a jogosítványunkat, aztán ölbe tett kézzel leültem. Próbáltam nem nézni lefelé, hogy ne lássam a vért.

– Ann Arbor – szólalt meg a rendőr, miután leírta a címünket. – Jó messze van innen.

– Igen – felelte Eddie. – Mondtam, hogy nászúton vagyunk.

– Jártak már korábban Coldlake Fallsban?

– Nem.

– Soha nem vettek fel stopposokat errefelé?

Hirtelen a rendőrre szegeztem a tekintetemet, de az ügyet sem vetett rám. Eddie-t nézte.

– Stopposokat? – kérdezett vissza Eddie álmélkodva. – Nem, mi nem veszünk fel stopposokat.

– Soha? – érdeklődött a rendőr.

– Soha.

– Ha még sohasem jártak Coldlake Fallsban korábban, miért pont ide jönnek nászútra? Úgy értem, miért nem valahova máshova?

Eddie rám pillantott. Syed követte a tekintetét, mintha akkor jutott volna eszébe, hogy én is ott vagyok.

– Volt egy hirdetés a helyi lapban – feleltem, miközben mindkét férfi engem bámult. – Az utazási rovatban. A Five Pines Resort hirdetése. Úgy gondoltuk, jól néz ki.

– Az a lány stoppos volt? – kérdezte Eddie Syedtől.

A rendőr a homlokát ráncolta.

– Tessék?

– Az a lány. Rhonda Jean.

– Úgy hívják?

– Ezt mondta.

Syed megint úgy nézett Eddie-re, mintha valami rosszat mondott volna.

– Nem tudom, hogy stoppos volt-e. Stoppolt, amikor rátaláltak?

– Nem tudom. Az út szélén állt.

– Melyik út?

– Nem tudom a nevét. Az autópályára vezető kétsávos út.

A rendőr Eddie-re vetette nyugodt pillantását.

– Ott állt az éjszaka közepén, amikor önök éppen arra jártak.

– Pontosan – válaszolta Eddie.

– Úton a Five Pines Resortba.

– Pontosan.

Elnehezedett a csend, miközben Syed az orrát masszírozta, és a noteszével konzultált. Nem volt ura a helyzetnek. Úgy éreztem, valami rossz dolog fog történni. Máris történik. Persze hogy igazam volt.

– Rendben – bökte ki végül a rendőr, és felkapta a tollat. – Szerintem kezdjük elölről.

Kopogtattak, és kinyílt a pihenőhelyiség ajtaja. Két férfi lépett be rajta. Az egyik elképesztően gyűrött barna öltönyt viselt. A másikon meglepő módon egy sötétkék, az oldalán csíkos melegítőfelső volt. Az álláig felhúzta rajta a cipzárt.

Nyilván a melegítős volt a főnök, mert ő szólalt meg először.

– Hálásak vagyunk a segítségért, Syed járőr – mondta. – Innen átvesszük.

A rendőr riadtnak tűnt, de ülve maradt.

– Megbocsássanak?

– Állami rendőrség – fordult felénk a gyűrött öltönyös. Előhúzott egy jelvényt a zsebéből, és felénk villantotta, majd Syedhez intézte a szót. – Idehívtak, hogy átvegyük az ügyet. Már nincs szükség önre.

– Beszélnem kell a felettesemmel – mondta Syed, és továbbra is ülve maradt. – Nincs felhatalmazásom arra, hogy elhagyjam a helyszínt.

Szó szót követett, de a melegítős férfi nem szállt be. Eddie-re nézett, miközben azok ketten a háta mögött vitatkoztak. Aztán rám vándorolt a pillantása.

Talán az ötvenes éveiben járhatott. Nem volt egyszerű megállapítani. Az arca sima volt, de rövid, katonásra nyírt haja őszült. A szeme sötétkéken fénylett. A tekintete megállapodott rajtam, a véres ruhámon, a papucsomon, kócos, szőke hajamon. Semmi szexuális utalás nem volt benne, mégis szinte meztelennek éreztem magam, a gyomromban ismerős volt a szorítás, ahogy a tarkómon kiütköző csípős izzadságcseppek is.

Harcolj vagy menekülj, így mondják. Régi, sötét emberi ösztön. Az enyém különösen kifinomult volt.

Óvakodj tőle! Menekülj, ha tudsz!

Syed lassan felállt, és vonakodva elindult az ajtó felé. Ha nem is volt feltétlenül megnyugtató a jelenléte, a másik kettőhöz képest viszonylag ártalmatlannak tűnt. Megkockáztattam egy pillantást Eddie felé, láttam, hogy a melegítős alakra mered, miközben az engem mustrál. Eddie tekintete megkeményedett.

A járőr végül kiment, becsukódott mögötte az ajtó. A helyiségre csend telepedett. Azon gondolkodtam, hogy megfogom Eddie kezét, hiszen ott ült mellettem a heverőn. Nem tudtam, jó vagy rossz lépés lenne-e.

Eszembe jutott, hogy egyik férfi sem mutatkozott be.

– Van valami probléma? – kérdezte végül Eddie nyugodt hangon.

– Az biztos, hogy van valami probléma – felelte a melegítős férfi. – Az a lány a sürgősségin meghalt. A mellkasán és a hasán szúrták meg. Innentől kezdve gyilkossági ügyről van szó.

NEGYEDIK FEJEZET

– QUENTIN NYOMOZÓ VAGYOK – mutatkozott be a melegítős férfi, és leült Syed járőr üres székére. – Ő pedig Beam nyomozó.

Gyors fejszámolásba fogtam. A két nyomozó hajnali háromkor jelent meg az isten háta mögött Michiganben. Jó gyorsan. Rhonda Jean valószínűleg percekkel korábban halhatott meg.

– Nem láttam a jelvényét, uram – mondtam Quentinnek udvarias hangon.

– Tény, valóban nem látta – felelte Quentin, miközben Beam, akinek nem jutott szék, a falnak dőlve belesimult a háttérbe. Ő legalább tényleg úgy festett, mint akit az éjszaka közepén keltettek fel, és azt húzta magára a sötétben, amit a legközelebbi székre hajtogatva talált. Quentin még csak fáradtnak sem tűnt.

– Az állami rendőrségnél dolgoznak nyomozók? – kérdeztem ismét udvariasan.

Quentin még csak nem is pislogott.

– Mit tudhat egy fiatal hölgy az állami rendőrség szervezetéről és hierarchiájáról?

Összehúztam a szememet, hunyorogva néztem rá.

– Gondolom, semmit.

– Értem. Amennyiben megfuttatom a nevét a rendszerben, kedves kisasszony, mit fogok találni?

– Ne vallassa a feleségemet! – vágott közbe Eddie.

– Semmit – feleltem Quentin nyomozónak. Tényleg így volt, semmit sem talált volna. Anyám gondoskodott róla, és én is.

– Hé! – kiáltotta Eddie, és előrehajolt. Kezdett feldühödni. Olyan szögbe helyezkedett, hogy a seregben edzett izmai tökéletesen jól látsszanak. – Ha kérdése van, nyomozó, tegye fel!

Quentin sötétkék szeme a férjemre vándorolt, mintha akkor látta volna először. Csendben felmérte Eddie minden porcikáját, majd megszólalt:

– Ha jól látom, katona volt. Melyik haderő?

– A szárazföldieknél – felelte Eddie.

– Szolgált Irakban.

– Igen. De ez most kérdés volt?

– Nem, nem az. Nincs kés az autójában. Hol van? Kidobta az ablakon?

Lelki fülemmel hallottam anyám tanácsát: Ne beszélj! Szerezz ügyvédet! Nem számított, hogy ártatlanok vagyunk, sőt emiatt még fontosabb volt.

De Eddie és én nem engedhettünk meg magunknak ügyvédet, akkor sem, ha ismertünk volna valakit ebben a városban. Kizárt dolog volt, hogy rendes jogi képviseletet szerezzünk hajnali háromkor pénz nélkül.

– Nem tudom, hol van a kés, mert nem a feleségem és én öltük meg azt a lányt – mondta Eddie, akit Quentin kérdése hidegen hagyott. – Az út szélén találtuk, és behoztuk a kórházba. Mehetünk most már?

Quentin nyomozó csak bámulta azzal a hátborzongató tekintetével.

Mögötte Beam nyomozó meg sem moccant, figyelt és hallgatott. Éppen csak Eddie-re és rám sandított. Aztán ismét Quentinre vetette merev, üres pillantását.

– Nem hagyhatják el a várost – felelte lassan Quentin, mintha akkor hozta volna meg ezt a döntést. – Még nem. El kell intéznünk itt néhány dolgot. Nappal akarjuk kihallgatni önöket, aztán megmutatják, hol szedték fel ezt a fiatal lányt. Az Atticus fasorban bukkantak rá?

– Tessék? – kérdezi Eddie.

– Atticus fasor. Az út neve.

– Fogalmam sincs, melyik út volt az. Eltévedtünk.

– Értem – feleli hűvösen Quentin. – Pontosan ezeknek a dolgoknak fogunk a végére járni, Mr. Carter. Két rendőr elviszi önöket egy közeli helyre, ahol alhatnak pár órát. Attól tartok, hogy a kocsijukat egy időre le kell foglalnom.

Udvarias volt, mert azt akarta, hogy csináljunk valamit. Legyen legalább egy kis tiltakozás.

Nem volt más választásunk. Ezt megértettem, ahogy Eddie is.

– Rendben van – felelte Eddie mindkettőnk nevében. – Megyünk.

Egy járőrkocsival vittek el a város sötét központjának környékére. Azt mondták, hogy az épület, amely előtt megálltunk, egy panzió, és kapunk szobát. Eddie kocsijából odaadták a csomagjainkat. Akkor már olyan fáradt voltam, hogy alig maradtak kérdéseim.

Az ajtót nyitó asszony a negyvenes éveiben járhatott, barnásszőke haját rövidre vágatta, a szemüvege meg eltakarta szinte az egész arcát.

– Butaság – közölte minden bevezetés nélkül a rendőrökkel, akik idehoztak minket. – Nem tudjátok bent tartani őket? Lehet, hogy gyilkosok.

– Quentin nyomozó parancsa, Rose. Egyelőre tanúk – mondta az egyik zsaru, mintha Eddie és én ott sem lettünk volna.

Rose közben a véres ruházatunkat bámulta.

– Persze. Tanúk. Quentin nyomozó tanúk miatt telefonál nekem hajnali háromkor. – Hátrabökött, a sötét, zsúfolt nappaliban álló ajtó felé. – Ott van a szobájuk. Fürdőszoba a folyosó végén. Ne vérezzék össze az ágyneműt, vagy azt is hozzácsapom a számlához!

– Hétkor jönnek értük – szólalt meg az egyik zsaru. – Egy járőrkocsi itt fog állni a ház előtt. – Ezt nem csak neki, nekünk is szánta. Az üzenete: Ne meneküljetek!

– Egy járőrkocsi, amelyikben egyikőtök szunyókál – hessegette el Rose. – Mintha nem lennék rendőrfeleség tíz éve.

A civakodásukba belefájdult a fejem. Fogtam a bőröndömet, és elindultam a szoba felé, amelyet Rose mutatott, Eddie mögöttem kullogott.

A szoba polcai zsúfolásig voltak díszekkel: szobrocskák, babák, szövet cserepes virágok, zsúrterítők, porcelánnyulak és -cicák. Az egyetlen ablak előtt égszínkék, húzott függöny lógott, az ágynemű színe illett hozzá. A steppelt ágytakarót olyan rojtok szegélyezték, mint egy gimnazista báli ruháját, a díszpárnákon fehér csipkehuzat volt. Az ágytámla felett aranyozott keretben a fehér ruhás, fürtjein koronát viselő Diana hercegnő képe függött.

Eddie és én általában viccet faragtunk egy ilyen szobából, de akkor este nem. Tíz percen belül némán átöltöztünk, a véres ruhadarabokat a szoba sarkában halmoztuk fel. Lefeküdtem a nevetséges ágyra, Eddie mögém keveredett, mellkasát a hátamra simította, felhúzott térdét az enyémhez igazította. Az jutott eszembe, mennyire összeillünk, és hogy már fájdalmasan ismerős lett számomra.

– April… – mondta halkan valahol a tarkómnál, amikor elhelyezkedtünk. – Beszélnünk kell.

Ha nem vesszük fel Rhonda Jeant, ha továbbhajtunk, akkor a Five Pinesban szenderültünk volna álomra a hivatalos nászútszex első menete után.

De ha nem vesszük fel Rhonda Jeant, az út szélén halt volna meg. Senki sem fogta volna a kezét, egy pillanatra sem. Elhagyatottan, ismeretlenül feküdt volna a sötétben, egyedül. Kihűlve.

– Igen, azt hiszem – felelem Eddie-nek.

Kíváncsi voltam, mivel kezdi. Talán azzal, hogy bajban vagyunk. Vagy azzal, hogy az ismeretlen lány meghalt. Vagy azzal, hogy senkinek sem beszéltünk az Atticus fasorban minket követő teherautóról. Vagy azzal, hogy a rendőrök hétkor jönnek értünk, és addig már csak pár óránk van.

– Köszönöm, hogy nem szóltál nekik a teherautóról – szólal meg Eddie.

– Persze. De nem tudom, miért nem.

Eddie egy darabig hallgatott, éreztem a lélegzetét a bőrömön.

– Amikor lekanyarodtunk, és feltűnt mögöttünk… amikor elhajtott mellettünk… láttam valamit.

Az izmai megfeszültek, megkeményedtek, mint a gránit. Egyetlen porcikája sem moccant.

Eszembe jutott, hogy hátranézett, amikor a teherautó elment mellettünk, és amikor visszafordult, szinte mintha sokkot kapott volna.

– Láttad a sofőrt?

Megmerevedve feküdt, és ismét hallgatott egy ideig, aztán kifújta a levegőt.

– Nem. Nem tudom, mit láttam. Talán semmit. Tudod, hogy néha látok dolgokat.

Csípőmre simuló kezére tettem a kezemet, és megsimogattam a kemény bütykeit.

– Így is volt. De az orvosok azt mondták, idővel elmúlik.

– Igen, ezt mondták. És egy ideje nem is történt ilyesmi.

Úgy tűnt, nem folytatja, ezért megismételtem a kérdést.

– Eddie… mit láttál?

– Egy lányt. – Olyan csendesen beszélt, hogy ha nem mellettem van, ha a lélegzete nem simogatja a fülemet, meg sem hallom. – Egy hosszú hajú lányt a platón.

– A platón? – Pislogtam a sötétben. – Feküdt rajta?

– Ült. A jármű oldalába kapaszkodott. Tinédzser lehetett. Nem tudtam megállapítani, mert nem volt tiszta a kép, hol elhalványodott, hol felerősödött. Nehéz elmagyarázni. Ránk… – Eddie megköszörülte a torkát. – Ránk bámult.

A francba! Száguldoztak a gondolataim. Írtak fel gyógyszert Eddie-nek, miután leszerelték, de már régen elfogyott. Azt reméltük, megoldódtak a problémái. De egy lány, aki a gyorsuló teherautó platóján ül… lehetséges lenne? Ha valóban ott volt, miért gondolja Eddie, hogy elhalványult a képe?

– Szerinted tényleg láttad? – kérdeztem.

– Nem tudom.

– Oké. – Igyekeztem nyugodt maradni. Megint végigsimítottam a bütykein. – Csak egy árnyék volt. Semmi szükség arra, hogy megemlítsük a rendőröknek. De a teherautó…

– Nem akarok beszélni nekik a teherautóról.

– De a teherautó tényleg ott volt, Eddie. Láttam.

– És akkor mi van? – Érdes volt a hangja. – Nem láttuk, ki vezette. Nem láttuk, milyen márka melyik modellje volt. Nem láttuk a rendszámot. Nincs mit mondanunk.

– Üldözött bennünket!

– Valóban?

Hallgattam. A teherautó felgyorsított mögöttünk, láttam, hogy a fényszórók egyre nagyobbak lesznek. Vagy mégsem? Rhonda Jean azt mondta: Jön.

De nem vettem észre a platón ülő, el-elhalványuló lányt, aki ránk bámult.

– Eddie – szólaltam meg –, ezek azt hiszik, mi tettük. Ha láttunk valaki mást, valakit, aki esetleg látott vagy csinált valamit, el kell mondanunk nekik. Azt gondolják, gyilkosok vagyunk.

Még mindig feszesek voltak az izmai mögöttem.

– Az a nyomozó, Quentin… Kérdezősködni fog, ha elmondjuk neki. Azt fogja hinni, megbolondultam. Aztán kutakodni kezd az előéletemben. A tiedben is.

– Semmit sem fog találni – mondtam, de lüktetett a halántékom.

– Biztos vagy ebben? Bármire megesküdnél? – Amikor nem feleltem, folytatta: – Nem hülye, és valamiféle magasabb beosztásban van. Bárhol felismerek egy feljebbvalót. Quentin nagykutya, aki hajnali háromkor egy pillanat alatt megjelent egy kórházban a semmi közepén. Kirúgta a helyi pasast, és perceken belül átvette az ügyet. Perceken belül. Szerinted ez mégis mit jelent?

Fáradt szememre szorítottam az ujjamat. Nem akartam fontolóra venni, de Eddie-nek igaza volt, muszáj.

– Azt jelenti, hogy nem először történt.

– Az a rendőr, Syed is azt kérdezte, vettünk-e fel stopposokat. Ez volt az első kérdése. Rákérdezett arra az útra. És nem ő hívta fel Quentint és a társát, meg is lepődött, amikor megjelentek. April, rendesen belegyalogoltunk itt valamibe.

Megdörzsöltem a szememet, és halott lányokra gondoltam, olyanokra, mint Rhonda Jean. Hányan lehetnek? Mi történt velük? Eddie-nek igaza van. Ha megnézzük a múltját, ha az én múltamat megnézzük – alaposan megnézzük –, nem vagyunk ám olyan ártatlanok, mint amilyennek tűnünk. Ha Quentin nyomozónak muszáj felmutatni egy gyilkost, nyugodtan ránk kenheti az egészet, ha úgy akarja. Attól függ, mennyire elszánt.

– Van valami, amit el szeretnél mondani nekem? – kérdeztem Eddie-től.

– Úgy érted, elautókázom-e ide Ann Arborból, hogy stopposokat ölhessek a szabadidőmben?

– Igen.

– Nem, nem öltem meg senkit. És te?

– Én sem.

– Akkor ezt tisztáztuk. De állandóan ezen jár az eszem. Ahogy felvettük. Amikor megláttad, hogy vérzik.

Olyan hosszasan hallgat, hogy nekem kell kérdeznem.

– Azzal mi a gond?

– Nem féltél – mondta Eddie. – Még csak nem is csodálkoztál. Pontosan tudtad, mit kell tenni.

Halálosan megijedtem, amikor megláttam a vért Rhonda Jean mellkasán. Gyászt éreztem, és rémületet. És igenis féltem. Ugyanakkor megszállt a nyugalom. Úgy éreztem, felkészült vagyok.

– Te sem féltél – suttogtam.

– Én katona voltam. A tengerentúlon harcoltam. Kiképzést kaptunk, hónapokon át. Amikor azt mondtad, hogy Rhonda Jean vérzik, a kiképzésen tanultak és a tapasztalat is a kezemre játszottak. Olyan érzés volt, mintha visszatértem volna oda. – Elhallgatott. – April, te egy bowlingteremben dolgozol. Erre nem kaptok kiképzést.

Úgy bökte ki ezeket a szavakat, mint amikor asztalt terítünk. Egyiket a másik után. Semmi sem kerülte el a figyelmét velem kapcsolatban.

Pánikba kellett volna esnem. Egy rendes nő így tett volna. Sikoltanom kellett volna. Sikoltottam? Nem, szerintem nem. Nem is sírtam. Egy rendes nő sírt volna? Egy olyan nő, aki nem élte át azt, amit én?

Eddie-nek igaza volt. Ami Quentin nyomozót illette: számára én csak April Delray voltam, akit April Carternek hívnak majd, amint elintézi a papírmunkát a nászút után. Ez az April egy bowlingteremben dolgozik, észrevétlenül él. Anyám egy dolgot nagyon a fejembe vésett, ez a lecke volt a legszigorúbb az összes közül: a rendőrökben soha, semmilyen körülmények között ne bízz meg!

Egyetlen férfihoz terveztem hozzámenni életem során, és Eddie lett az az egyetlen férfi. A férfi, akinek a behajlított térde az enyémhez simult. Nem akartam kockára tenni kettőnk kapcsolatát, nyilván Eddie is így volt ezzel.

– Nem minden háborút Irakban vívnak – jegyeztem meg.

Hallottam lélegzete halk susogását.

– Tudom.

Eddie jól ismert engem. Többet tudott rólam, mint bárki más a világon. De még Eddie sem tudott mindent.

– Majd holnap kitalálunk valamit – mondtam.

Eddie megérintette a hajamat, a szőke tincsek a vaskos ujjait simogatták.