PETER URS

KIVÁLASZTOTTAK

Könyv Guru

Budapest, 2024

Carl, mint oly sokan, fásultan éli szürke, unalmas életét, kihívások és változatosság nélkül. Egyetlen szórakozását egy számítógépes játék jelenti. Ebben éli ki magát, kizárólag ebben ér el sikereket.

Egy nap azonban minden megváltozik. Belép az életébe Josh, aki olyan lehetőséget kínál neki, amilyenről mindenki csak álmodhat. Segít neki belépni a kiválasztottak klubjába, ahová csak a világ legmagasabban kvalifikált emberei nyernek bebocsátást, ahol a klubtagok számára olyan kapuk nyílnak ki, melyek létezéséről sem tudott addig senki.

Carl számára lassan feltárul egy új világ, féktelen partik, elképzelhetetlen kalandok és felfedezések várnak rá. Élete, személyisége gyökeresen megváltozik, ahogy egyre jobban beszippantja új élete, mely idővel kezd egyre terhesebbé válni számára. Kiszállni azonban ebből a csoportból nem lehetséges…

KIVÁLASZTOTTAK

I. | II. | III. | IV. | V. | VI. | VII. | VIII. | IX. | X. | XI. | XII. | XIII. | XIV. | XV. | XVI. | XVII. | XVIII. | XIX. | XX. | XXI. | XXII. | XXIII. | XXIV.

I.

– A büdös pék faszába – morogta Carl. Hétfő reggel hat óra volt. Két óra alvás után minden ilyen napon keserves volt az ébredés, de most a szokásosnál is fáradtabbnak érezte magát. Lenyomta a szundigombot az órán, és visszazuhant öt percre. Majd még háromszor öt percre. Ahogy mindig ilyenkor, most is keserves volt az ébredés. Zúgott a feje, fájt mindene. A hétvége járt az eszében. Minden eddiginél jobban telt el ez a két nap, csak azt sajnálta, hogy megint nem bírta ki, és hajnal négykor aludt el. Így a szokásos borzalmas napnak nézett most is elébe. Kitápászkodott az ágyból. Kint még sötét volt, bekapcsolta a telefonját, végignézte, kapott-e új e-maileket, üzeneteket. Gyermeki kíváncsisággal vetette rá magát ilyenkor a készülékre, úgy várta, hogy valaki írjon, mintha ezen múlna az élete. De mint minden reggel, most sem kapott semmilyen üzenetet. Ugyan kitől is kapott volna, amikor egyetlen barátja sem volt?

– Kapjátok be! – mondta nem létező ismerőseinek, majd villanyt kapcsolt, és hozzákezdett reggeli szokásos készülődéséhez. Mint az életének legtöbb részlete, ez is jól megtervezett menetrend szerint történt. Gyors zuhany, borotválkozás után felvette a hétfőre kikészített fehér ingét, ahhoz passzoló fekete élére vasalt nadrágját, sötét nyakkendőjét (ezt is mindig előre kiválasztotta, ma a szürke volt soron), majd bevette napi vitaminadagját. A vitaminok gondosan összeválogatva a „felnőttek napi ajánlott vitaminbevitelének” megfelelőek voltak. Persze sima placebohatású cukorkák is lehettek volna, mindenesetre Carl egészségesebbnek érezte magát tőlük. Jólesett a tudat, hogy mindent megtesz az egészségéért, hiszen a reklámok sosem hazudnak…

– Gyere ide, te kis szőrös csodagombóc, a papa ad neked valami igazán finom falatot! – gügyögött az unottan felé hömpölygő szőrcsomónak. Millit kölyökként találta a ház előtt, és mivel hasonlóan magányosnak és szerencsétlennek tűnt, mint ő, nagyon gyorsan megszerette a kismacskát. Nem szeretett volna soha állatot tartani, de az évek során nagyon a szívéhez nőtt. Barátok, ismerősök híján ez a szőrös jószág lett az egyetlen igazi társa. Biztosan a hasonló sorsuk miatt alakult ki a kötődése. Megadott mindent neki, amit csak lehetett. Mindig a legjobb eledelt, játékokat, külön macskaházat is vett neki. Úgy gondolta, ha neki nem olyan az élete, mint szeretné, legalább Millinek legyen meg mindene. Kivette a kamrából a gondosan sorba készített macskatápok közül a soron következőt, és odaadta a barátjának. Milli hangos csócsálással köszönte meg az ételt. Carl napi rutinjában ezután az alom tisztítása, majd a virágok meglocsolása, némi jó szóval történő megdicsérése következett. Fogmosás, majd a normál férfiparfüm-mennyiség háromszorosának magára fújása után már csak a fűtés beállítása történt alapállapotra, hiszen csak este fog hazaérni. Felvette gondosan fényesített cipőjét, pulóverét, majd kabátját. Órájára nézett, hat óra ötvenöt perc volt. Mindennap pontosan negyven perc alatt készült el, nem harminckilenc, nem negyvenegy, hanem negyven, hiszen mivé is válna a világ, ha ebben a fontos dologban nem tartaná magát a jól megszokotthoz? Szeretett szabályok szerint élni. Úgy gondolta, hogy azok őérte vannak, betartásukkal az ember élete jobban szervezhetővé válik, ezáltal pedig könnyebbé. Elköszönt Millitől, lekapcsolta a villanyt, majd bezárta az ajtót. Enyhe mosoly futott át rajta, amikor a hétvége eszébe jutott, aztán lefutott a lépcsőn. A ház, amelyben lakott, a külvárosban volt. Carl egy idős embertől bérelte. Szerencséje volt vele. Két épülettel mellette lakott, sosem jött át hozzá. Rendben fizette az albérleti díjat, nem zavarta őt semmiben. Egy hirdetésre jelentkezett jó pár évvel ezelőtt. Az öreg elsőre tetszett neki, mert nem kérdezett szinte semmit, nem beszélt szinte semmit, csak a lakást akarta kiadni. Carl nem szerette a felesleges köröket.

A lépcsőházból kilépve az előkerten át jutott ki az utcára. Itt, mint minden reggel, a szomszéd ház házmestere halk morgással az orra alatt szidta a fiatalokat, öregeket, részegeket, zsidókat, arabokat, feketéket, ferdeszeműeket, bevándorlókat. A lényeg, hogy régen minden jobb volt.

– Jó reggelt, szomszéd úr!

– Mocskos fartúró buzik, arra bezzeg van eszük, hogy… – szerencsére a folytatást már nem lehetett hallani.

Ősz volt, hideg reggel. A fák már szürkék voltak, a házak szintén, csakúgy, mint az emberek. Valahogy így ősszel, télen minden, mindenki elveszti a színét. A piros már csak olyan szürkéspiros, a sárga barnássárga, a fekete pedig még feketébb, mint bármikor.

A megállóban a korábbi reggeli várakozások alkalmával megismert arcok álltak. Szürkén, kopottan, életuntan. Ahogyan ő is.

Ott volt a szomszéd házból az ötvenes nő. Látszott rajta, hogy fiatalabb korában csinos, többre hivatott nő lehetett, valószínűleg minden férfi odavolt érte. Most is próbált igényesen öltözködni, mindig más ruhában járt, haja frissen mosott volt, tisztaság, ápoltság, ugyanakkor valami megfoghatatlan avultság áradt belőle. Megviselte őt az élet. Carl ismerte látásból a férjét, a sarki boltban többször is látta már vodkát vásárolni ipari mennyiségben. Sajnálta a nőt.

Szintén a buszt várta az ő házában lakó negyven körüli férfi, a nevét nem tudta, de egyszer kért tőle kölcsön öt eurót, „mert, képzeld, a főnököm rossz számlára utalta a kétezer eurós fizetésemet, és amikor mondtam neki, akkor csak nevetett, és majd hétfőre tudja csak átutalni nekem, és van persze pénzem itthon, de csak nagyobb címletek, és ma taxival mennék el itthonról, és borravalónak kéne, hétfőn természetesen első dolgom lesz megadnom neked, tudod, én nem vagyok olyan ám, barátom”. Természetesen azóta is hozza a férfi az öt eurót, viszont azóta hangosan előre köszön Carlnak, aztán zavarodottan kerüli a tekintetét, ő pedig boldog, hogy öt euróért sikerült megvásárolnia, hogy ne kelljen vele beszélnie. Ez egy nagyon jó üzlet volt.

Aztán ott álltak még a megállóban a kölykök, akik az élő bizonyítékai voltak a pokol létezésének. Legalábbis ő így gondolhatta, hogy ezt a két sátánfajzatot onnan küldhették a felszínre az emberiség létezését megkeserítendő. A két fiú állandóan ütötte egymást, röpködtek a cifrábbnál cifrább káromkodások a szájukból. Tőlük tanulta a kedvenc kifejezését, amelyet gyakran használt: „A büdös pék faszába!” Nem igazán értette, hogy a pék hogy kerül ebbe a mondatba, de ha büdös is az a pék, akkor már odaillőnek tűnt, ha meg a fasza is belekerült a trágárságba, akkor kifejezetten jó kis szólásnak tűnt. Persze büdös ács fasza is lehetett volna. Vagy büdös hentes, az tényleg büdös is, de valamiért pék volt. Szerette ezt a mondást. Használta is, amikor káromkodni támadt kedve, úgy érezte, hogy valami nemesi árad belőle, valami magasztos: A büdös pék faszába.

Volt még néhány ismerős arc a buszváróban, és ott volt Gazella is. Gazella, aki minden testi és lelki vágyának a megtestesítője. Húsz év körüli, hosszú fekete hajú, vékony, távolba meredő szemű túlvilági eredetű teremtmény volt, aki Isten létezését volt hivatott bizonyítani. A haja minden bizonnyal kókuszillatú, bőre puhább, mint a legfinomabb bársony, feneke olyan kemény, hogy azon diót lehet törni, puncija pedig feltételezhetően édesebb, mint egy nagy csupor méz. A tökéletes nő volt Carl számára. Megközelíthetetlen, titokzatos, végzet asszonya. Minden reggel, ha látta, csodálattal nézte a lányt. Soha nem nézett rá, soha nem látta mosolyogni. Általában zenét hallgatott, és kényesen vigyázott, hogy ne ugyanazon az ajtón szálljon fel, ahol Carl. Sokszor eljátszott a gondolattal, hogy leszólítja őt, beszélget vele, aztán elhívja valahová. Gondolatban végigkefélték a lakását, réteken, tengerparton, lépcsőházban, úgy általában mindenhol és mindig kefélnek, aztán boldogan élnek, míg meg nem halnak. De sosem merte megszólítani a lányt. Nézni is csak lopva merte. Betegesen félt idegen emberekkel kapcsolatot létesíteni. Lányokkal meg még soha nem is sikerült neki. Szerencsétlennek, unalmasnak és rondának gondolta magát. Így a veszélytelen magányt választotta élete céljának, és ezt a célt, úgy tűnt sokáig, hogy el is tudja érni.

Megérkezett a busz. Szokás szerint rengetegen voltak rajta, csupa álmos, meggyötört, munkába vagy iskolába igyekvő ember. Szerencsére ma felfért rá. A buszvezető árgus szemekkel nézte a bérletét, mint mindennap az elmúlt öt évben. Ennyi idő alatt, miközben kb. ötszáz alkalommal ugyanez a vezető jött reggel, ő már megjegyezte a legapróbb vonásait is, észreveszi, ha nem borotválkozott, ha felszedett pár kilót, ezzel szemben az mindennap olyan alapossággal nézi meg a bérletét, mintha most látná először. Persze buszvezető nyilván kevesebb van, mint utas, de akkor sem létezik, hogy ennyire ne emlékezzen rá.

Bár nagyon senki nem szokott rá emlékezni. Nem volt feltűnő jelenség. Huszonkilenc éves volt, átlagos magasságú, átlagos testalkatú, haja a legátlagosabb haj volt, amit fodrász csak alkothatott. Ruhájából és úgy általában teljes megjelenéséből az átlagosság, szürkeség áradt. Szeretett erre még rá is játszani. Szándékosan olyan ruhákat hordott, amelyek észrevétlenséget kölcsönöztek neki. Persze tudat alatt mindig is szeretett volna kitűnni a tömegből, de gátlásossága ebben elég komoly hátráltató tényező volt. Sosem mert volna merész ruhát felvenni vagy tetováltatni magára, vagy feltűnően viselkedni. Mélyen legbelül kitűnni vágyott, azonban ezt tökéletesen elnyomta magában a gátlásossága. Ez a kettősség határozta meg egész életét. A kitűnni vágyás, ugyanakkor a teljes szürkeségbe menekülés, észrevétlennek maradás vágya. Nem szeretett és nem is tudott kapcsolatot teremteni idegenekkel. Félt, hogy unalmas, vagy hogy valami butaságot mondana. Erre volt korábban nem kevés példa, ezért nem erőltette a dolgot. Persze szerette volna, ha ő is sikeres lehetne a nők között, de néhány tétova és meddő próbálkozás után feladta ilyen vágyait. Maradt kettesben Millivel.

A buszon a szokásos tömeg fogadta. Meleg volt. Olcsó női kölni keveredett férfiak hónaljszagával és ázottkutya-szaggal. Megszokott reggeli idill. A busz tíz perc alatt ért el a metróállomáshoz. Itt az emberek úgy szálltak le a járműről, mintha az életük múlna azon a pár percen, amit itt nyernek vagy veszítenek. Többen rohantak, néhányan csak gyorsan siettek a metróaluljáróhoz, eközben néhány ártatlan, de figyelmetlen utas áldozatul esett a harcnak. Carl nem sietett. Beállt a pékség sorába (remélte, hogy itt nincs büdös pék, és főleg nem büdös a pék fasza), és mint minden reggel, egy pizzás péksüteményt kért. Szerencsére péknek nyoma sem volt, csak kimondottan csinos, ámde rémesen unott kiszolgálólányoknak. A lányok hozták az egyenplázacicák igen magas színvonalát, egyenszemöldökük, egyenbarnaságuk és egyenhajuk volt, lófarokba kötve, ami megakadályozta, hogy bármiféle mimika létrejöhessen az arcukon.

– Lesz még valami? – rágózta Carl arcába az egyik egyenpicsa.

– Nem, köszönöm.

De a csaj már szenvtelenül a következő vevőre nézve a visszajárót akkurátusan Carl nyitott tenyere mellett a pultra szórta.

A metró hangos sistergéssel érkezett az állomásra. Tizenkét megállót kellett vele mennie. Ezalatt pont meg tudta enni a süteménynek hazudott förmedvényt, és el tudta olvasni telefonján a legfontosabb híreket. Meghalt, megölték, megerőszakolták, kirabolták, megverték, elvették, ellopták, szétverték, romlik, nehéz időket élünk, szomorú kilátások. A napi hírek hozták a tőlük elvárható színvonalat. Közben többször ellenőrizte, hogy kapott-e esetleg e-mailt, csetfelkérést, lájkokat. Természetesen nem. Igazából barátok, ismerősök hiányában erre esélye nem volt, de mint tudjuk, a remény hal meg utoljára. Megérkezett a metró. Innen kb. tíz perc gyalog, és elért a munkahelyére. Egy húszemeletes csupa üveg irodaház tizenhatodik emeletén dolgozott. Az úton már több ismerős arcot látott. Hangos hellóval köszöntötték egymást. Az irodaházban mindenki tegezett mindenkit, és mindenki nagyon közvetlen volt. Ezt várta el a főnökség. Ha az egyik igazgatóval szállt be a liftbe, akkor úgy köszöntötték egymást, mint a legjobb haverok. A cég tulajdonosa például megkérdezte, hogy „láttad a tegnapi meccset? Elképesztően izgalmas volt. Az utolsó két perc. Hallod, öregem, én még ilyet nem láttam. Az utolsó gól, az valami elképesztő volt.” Carl kínosan mosolyogva bólogatott. Azt sem tudta, milyen sportról volt szó, sosem nézett sportot. Hányinger kerülgette, hogy ez az önelégült fasz, aki tavaly valami többmillió eurós jachtot vett, miközben ő épphogy ki tudja fizetni az albérletét meg a kajáját, a példás családapa, főköcsög, aki nyíltan kefélgeti az éppen aktuális személyzetis kiscsajt, itt haverkodik vele. Szakadna le ez a kibaszott lift, legalább híres lenne két percig, a szétloccsant agyunkat nem is igazán lehetne megkülönböztetni egymástól. Ott zokognának a rokonok a maradék darált hús felett, amelynek a fele az ő testéből származna. Milyen fasza mahagónikoporsóba kerülne egy része – gondolta, és jót röhögött magában.

A liftből kiszállva az előtérben megvette szokásos reggeli dupla kávéját rengeteg tejjel, és nagy levegőt véve belépett az irodába.

Az iroda gyakorlatilag egy nagy, több száz négyzetméteres helyiséget jelentett. Itt az övé volt a B6-os munkaállomás, ez meglepő módon a B sor 6. állomása volt. H-ig voltak sorszámozva a munkaállomások, és tíz szám volt betűnként, tehát nyolcvanan tudtak egyszerre dolgozni. Igazán kellemes munkakörülmények voltak, emberi, családias, barátságos. Mint egy barakk. Carl mellett az egyik oldalon a fapina Maria ült. Carl négy éve dolgozott itt, és a négy év alatt, a hozzávetőlegesen ezernégyszáz munkanap alatt öt mondatnál többet nem váltott Mariával. Mariának szemmel láthatóan fájt az élet. Szürkébbnél szürkébb ruhák, rendre mindig a tíz évnél régebbi divat szerint, hófehér arc, vastag szemöldök, szigorúan smink nélkül és zsírban tocsogó haj. Mindezek mellé valami olyan felsőbbrendű nézés, mintha ő szarta volna a spanyolviaszt. Persze így is sokkal kellemesebb jelenség volt, mint a másik oldalon dolgozó Peter.

Ez az ősfasz minden reggel óriási hátbavágással és csontot ropogtató kézfogással köszöntötte Carlt. Reggel nyolc óra tízkor (merthogy mindig késett tíz percet) úgy pörgött, mint a Duracell-nyuszi, és feltette Carlnak a szokásos kérdést: „Na, hogy telt a hétvége, te pinabaszó?” Természetesen semmi választ nem várt Peter, hanem belekezdett félórás egyszemélyes performanszába:

– Bazzeg, gecikurvajó hétvégém volt. Tudod, meséltem neked arról a faszfej Johnról. Ez a seggfej rám csörög péntek délután. Asszondja, mi a faszt csinálsz este? Mondom neki, miért, mit csináljak? Erre röhögött, mint az állat, és asszondja, találkozzunk nyolckor. Fekete nadrágban és ingben menjek, elvisz egy kultúrprogramra. Na én itt már féltem, baszod – horkantott John.

– Amikor odaértem, láttam, hogy már be van kúrva. Valami szart ivott, nekem is adott. Hallod, apám, ennyire undorító, mocskos piát még soha nem ittam. Mint a lógeci, olyan volt. Ezután taxiba ültünk, és elmentünk egy sztriptízbárba. Hát, baszod, szakadtam a röhögéstől, hogy ezért kellett kiöltözzek? Hogy a ribancoknak tetszek? Nem divatbemutató ez, hallod, hanem kupleráj! Na szóval bementünk, becsűrtünk valami erőset, aztán néztük a luvnyákat. Hát, hallod, volt egy-két olyan undorító. Barna volt a picsájuk. Érted? Fehér csajok barna picsával. Hát, hallod, ha ők fizettek volna, sem kúrom meg őket, nem én. Inkább leszek buzi, te pinabaszó – üvöltötte Peter.

Carl émelygett. Fáradt volt a hétvége miatt, hétfő volt, itt állt bent a tetves munkahelyén, és a világ legvisszataszítóbb emberének idióta beszédét kell hallgatnia, olyan hangerővel, hogy kipihenten is zsongott volna a feje, így azonban még durvább volt a helyzet.

Röpke húsz perc után, ami másfél évnek tűnt, miután megtudta, hogy Peter kit baszott meg, kit szopatott, ki szopatta őt, kit vert meg, hogyan hányt, hol hányt, mit hányt, hányszor hányt, majd ismét kit dugott meg, kit szopatott, nos, ezen fontos információk után eljött a megmentő fél kilenc, a mindig borzasztó unalmas, értelmetlen, agyzsibbasztó, elmondhatatlanul hervasztó munkamegbeszélés. Ez most Peter történeteihez képest maga volt a megváltás. Bevonultak a tizenhetedik emeleten lévő tárgyalóba, és kezdetét vette az agymosás, Carl úgy hívta magában: az istentisztelet.

Csakúgy, mint a vallásokban, itt is volt mindennek és mindenkinek szerepe. Isten a cég tulajdonosa volt, a pápa a vezérigazgató, a főpap és egyben az istentiszteletet tartó személy Henrik, a kis köpcös, megkeseredett gnóm, aki a dolgozók baszogatásában élte ki vágyait, az egyház maga a cég és a biblia a munkafolyamatokat leíró kézikönyv. Az irodaház a templom, a dolgozók voltak a nyáj, az istentisztelet célja pedig a munkafolyamatokat leíró kézikönyv pontos megismertetése, magyarázata volt.

Elkezdődött a szertartás. A főpap megerősítette a hívőket teljes odaadásukban az egyház felé, az első sorokban ülők néha hangosabb ámenben, vagyis igenben törtek ki. Megkapták az alattvalók az útmutatást, hogyan éljék életüket (hogyan robotoljanak), hogy az egyház jobban működjön, és a végén mindenkit vár a megdicsőülés, a Nirvana, a mennyország (az év végi jutalom, előléptetés), ami állítólag létezik, de még soha senki nem látta. Ha valaki nagyon jó hívővé válik, akkor a későbbiekben ő is lehet főpap, a legkiemelkedőbbek pedig érsekekké vagy akár pápává is válhatnak.

Carl mindig a belső székre ült, és csendben szunyókált a szertartás végéig, általában tízig. Így félálomban általában végigfutott agyán a hétvége, ekkor el-elmosolyodott, majd jókedvűen bóbiskolt tovább. Mise után visszatértek a munkaállomásokhoz, ami jelen esetben az édes otthont jelentette Carlnak. Bekapcsolta a számítógépét, beütötte személyes kódját, és hozzálátott a munkához.

Carl informatikus volt. Azon belül a cég operációs rendszerének hibáit kellett kiküszöbölnie, illetve a hibás működéssel kapcsolatos ügyfél-reklamációkat kellett kezelnie. Peter és Maria is ugyanezt a feladatot látták el változó intenzitással és változó sikerességgel. Maria mindenkivel segítőkész volt. Lassú, de megértő. Próbálta megoldani az ügyfelek által felvázolt problémákat, azonban szakmai alkalmatlansága miatt ez sosem sikerült neki. Ilyenkor általában Petertől kért segítséget. Peter értett a munkájához, de leszarta azt, és főleg az embereket, ezáltal jó párost alkottak ők ketten. Maria általában tizenöt-húsz percig kereste a megoldást, valami teljesen más helyen, mint ahol azt kellett volna. Ezután általában segítséget kért Petertől, aki szerencsétlen ügyfeleket kettő perc alatt elhajtotta valami kamu szöveggel.

– A számítógép adatbáziskezelő hardverrendszere, úgy tűnik, nem képes a szimplikátopufferelését megfelelő teljesítménnyel rebootolni, ezért a switch operációs rendszere sajnos nem működik megfelelő intenzitással. Ez az ön számítógépe háttérmemóriájának nem megfelelő kapacitásából eredő probléma, nem a miénk. Forduljon, kérem, a rendszergazdájához, aki a RAM újratelepítésével, a vírusirtó proaktív védelmének optimalizálásával és a háttérmemória parciálásával redukálja a rendszert.

– Köszönöm, hogy cégünkhöz fordult problémájával, remélem, segíthettem önnek, további kellemes napot kívánok önnek, tisztelt uram! – köszönt el Peter, majd folytatta, miután letette a telefont. – Baszd tele az anyádat, te vén geci, aki a világra szart, hát mi a tetves lófaszért fárasztasz engem kora hajnalban, hogy dögölnél meg! – majd teljes nyugalommal kortyolgatta kávéját.

Maria más volt. Ő általában magában zokogott. És amikor az önimádó kretén és az öngyilkosjelölt sem tudott segíteni, akkor mindenki őhozzá jutott.

Nem szerette a munkáját, de próbálta a legjobb tudása szerint elvégezni azt. És Carl nagyon jó szakember, gyakorlatilag egy programozózseni volt.

Már az egyetemen is kitűnt a társai közül. Gyerekkora óta csak a számítástechnika volt, ami igazán érdekelte, és amiben igazán ki tudta élni magát. Visszahúzódó, igazi „kocka” volt már gyerekként is. Nem tudott és nem is szeretett ismerkedni. Voltak barátai az iskolában, de ezek mind csak látszatismeretségek voltak. Ahogy végzett az általános iskolával, a kapcsolat is megszakadt közöttük. Középiskolában, ahol már jellemző volt a klikkesedés, ő a béna kockák táborát erősítette. Voltak a menő srácok, a rockerek, a cicababák, a darkos lányok, a stréber lányok és a kocka fiúk. Mindegyik csoport négy-öt főből állt, közöttük átjárás, kommunikáció sem volt nagyon. Illetve az ellenkező nemű, de hasonló érdeklődésűek nyilván egymással kommunikáltak. A cicababák a menő srácokkal, a darkos lányok a rocker fiúkkal, ők pedig a stréber lányokkal. Sajnos az ő csoportja, illetve a velük kapcsolatban álló stréber lányok csoportja jellemzően nem a legcsinosabb lányokból-fiúkból állt, persze Carl sem volt egy Adonisz. Már akkor is a szürkeségre törekedett, csak nehogy észrevegye valaki, ne kelljen kapcsolatot teremtenie senkivel. Így telt el a középiskola, ahol nyilván kitűnő volt, a számítástechnikai szakkör lelkes látogatójaként Hendersson tanár úr segítségével megtanulta a programozás alapjait, majd otthon ezen ismeretek segítségével fejlesztette tudását. Hendersson tanár úr olyan dolgokat is megmutatott Carlnak, amelyekért valószínűleg nem igazgatói dicséret járt volna neki, Henderssonnak pedig nem csak egy sima fegyelmi tárgyalás, hanem pár tíz év zárka. De Carl sosem élt vissza ezzel a megszerzett tudással. Ahhoz túl gátlásos és túl becsületes volt.

Az egyetemre könnyen felvették, maximális felvételi pontszámmal. Itt ismerkedett meg Helennel. Helen már az első évfolyam első napjának első óráján beszédbe elegyedett vele. Mindenki a nagy előadó hátsó soraiba próbált leülni, ők ketten ültek csak be az első sorba. Vidéki lány volt, akárcsak Carl, így könnyebben találtak közös témát. Helen cserfes, beszédes, érdeklődő természete jótékony hatással volt rá. Az összes órán megállás nélkül jegyzetelt, mindent szóról szóra megtanult, és mindent szóról szóra vissza tudott mondani vizsgák idején. Carl ösztönös zseni volt, a számítástechnikát matematikai tudása alapján értette, és mindig újfajta megoldásokra törekedett, ha valami megoldandó problémával találta szembe magát. Teljes ellentmondás volt személyisége és tanulási módszere között. Helen már az első napon felajánlotta, hogy tanuljanak együtt, ő pedig örült, mert úgy gondolta, így könnyebb lesz neki is, és a lánynak is. Attól kezdve öt évig elválaszthatatlanok voltak. Mindennap együtt jártak iskolába, együtt tanultak, csak aludni aludtak külön. Kezdetekben.

Pár hónap elteltével Helen irányítása alatt kapcsolat is alakult közöttük. Carl nem volt szerelmes, nem álmai nőjét testesítette meg, de mivel a neki tetsző lányoknál esélye sem lett volna, így élvezte a lány közeledését. Rövidesen párként élték egyetemi éveiket, a lány sugárzott, hogy pasija van, Carl pedig elviselte a dolgot. Ő volt az első lány az életében. Vele volt az első és ez idáig utolsó szexuális kapcsolata is. Már fiatalon is rendkívül gátlásos volt, szexuálisan is, ezért a szeretkezéseik általában kínos véget értek. Helen sokszor veszekedett emiatt vele, ő pedig szégyellte, hogy nem tud igazán férfias lenni, görcsössé vált, ezáltal egyre kevésbé tudott teljesíteni, így egyre kevésbé igényelte a szexet. Így teltek el az egyetemi évek. Gyakorlatilag sülve-főve együtt voltak, nem jártak az egyetemi bulikra, nem jártak szórakozni, szinte csak tanultak. Ahogy közeledett az egyetem vége, Carl egyre kellemetlenebbül érezte magát, hogy mi lesz most Helennel. A lány nem akart a fővárosba költözni, szeretett vidéken lakni, ő viszont menekült otthonról, minél messzebb akart kerülni a családjától. Természetesen Helen erre is adott gyors és egyszerű választ, amikor ez szóba került az egyetem utolsó évének vége felé, a legtermészetesebben mondta, hogy ő hazaköltözik, a fiú pedig marad a városban, és a köztük lévő négyszáz kilométeres távolság miatt úgysem fognak találkozni, és ez így lesz a legjobb. Carl kicsit meg is rémült a lány tárgyilagosságán, de végül tényleg ez történt.

Rettegett, hogy mi lesz az egyetem után. Kap-e állást, hol kap állást, hogyan kell állást keresnie? Bele sem mert gondolni, mi lesz vele az egyetemen kívüli világban. Hazaköltözni vidékre az alkoholista apjához és a szorongásos anyjához semmiképpen nem akart. Rettegett ettől a lehetőségtől, ezért kapóra jött neki az egyetemi állásbörzén a cége ajánlata. Mint minden tanuló, ő is leadta az önéletrajzát, és későbbi cége azonnal állást is ajánlott neki. Egy rémesen unalmas, az ő végzettségéhez, tudásához képest nagyon alacsony színvonalú állást. De így nem kellett neki munkát keresnie, őt keresték meg, és ez Carlnak tökéletes megoldás volt. Ekkor már Helennel is tudták, hogy vége van, csak egymás mellett éltek, az egyetem után külön fognak válni. Így került a Hemston Corporationhoz négy évvel ezelőtt.

Négy éve dolgozott ennél a lélekromboló, rémes cégnél, de őt ez nem érdekelte. Külön örült neki, hogy ekkora cég, hogy ennyire sokan dolgoznak egy légtérben, így nem kell attól tartania, hogy túl sok munkatársával kell napi szinten beszélnie. A munka számára gyerekjáték volt, rutinfeladat. Az elmebeteg Peter napi agyzsibbasztását elviselte, Henrik, a gonosz törpe csak ritkán basztatta, Maria elvolt a kis világában, így izgalom és kihívások nélkül várhatta minden héten a számára oly kedves hétvégét. A hétvégét, amikor végre azt csinálhatta, amit igazán szeret.

A hétfői napok teltek a legnehezebben, mert ekkor még erősen élt benne a hétvége hatása, mindig nagyon fáradt is volt, mert általában semmit nem aludt az előző napokon. A helyzetet tovább rontotta, hogy az istentisztelet mindig ilyenkor volt. Henrik, a kis gennyzacskó is aznap volt mindig leginkább elemében, és általában mindig ekkor baszta le őket valami teljesen banális dolog miatt.

A kedd is nehéz volt, mert még mindig nagyon élénkek voltak az emlékek, és még nagyon messze volt a péntek. Ezt csak kis hétfőnek hívta Carl.

Szerdán próbálta az agyát kikapcsolni, és nem gondolni a hétvégére, mert már messze voltak az előző szép emlékek, a következő pedig nagyon távolinak tűnt.

A csütörtök már jó volt. Ekkor – ha a gennyzacskó épp nem üvöltött valamiért, vagy nem tartotta bent túlórázni – jobb kedvvel ment haza, mert már érezte, hogy nem sokat kell kibírni, és jön a megváltó péntek. A nap, amiért igazából élt.

II.

Carl péntekenként már szinte azt sem tudta, hol van. Aznap a munkájában csak a kötelező dolgokat végezte el, egész nap az járt a fejében, hogy minél hamarabb hazaérjen, és végre azzal foglalkozhasson, amit igazán szeret. Reggel már mosolyogva várta a tömött buszt, nem zavarta annyira a rémes büdös, ami várta ott, a buszvezetőt is kedvesebbnek látta, és még a munkahelyén is jobban viselte a gyökér Peter faszságait.

– Na mi van, te pinabaszó, mi a geci kurvaanyádat csinálsz ma este, mész megkúrni valami kis picsát, igaz, te szarfaszú? – köszöntötte szokásos kedvességgel és visszafogottsággal Peter. De Carl most ezen a díszfaszon is csak mosolygott, mert már péntek volt.

Ebédkor, amelyet mindig a földszinti étteremben költött el, látta a személyzetin dolgozó Melissát. Melissa egy harminc-harmincöt év körüli, makulátlan öltözködésű, mindig szűk, de kicsit hosszabb fazonú szoknyát, szexi, nem kis melleit kihangsúlyozó blúzt viselő, szemüveges, eszelős szexistennő volt. Magában mindig fogadást kötött, hogy vajon mikor fognak szétpattanni a gombok a nem kis mellén feszülő blúzon, de sajnos mindig elveszítette a fogadást. Feltehetően a világ legjobb minőségű gombjai tartották össze azt a rohadt blúzt. Carl sokat fantáziált róla, hogy Melissát a céges liftben hogyan kefélné meg, amit az egész irodaház végigasszisztálna – mivel üvegfalú liftek voltak –, majd hangos ováció mellett, amolyan sorfalat állva köszöntenék őt a nemes tett után. Ezután az irodaház összes helyiségében magáévá tenné, majd a parkban, metrón, kocsi-motorháztetőn, csilláron, a Marson, mindenhol lerendezné azt a cédát. A valóságban ezzel szemben még a közelébe ülni sem mert soha, félt, hogy ha esetleg megszólítaná őt ez az istennő, azon nyomban meghalna. Így maradt a távoli csodálás, sóvárgás. De amíg a hét többi napján magába fordulva szomorúan bámult maga elé, pénteken valahogy még ez is más volt. Nézte a többi munkatársát, ki mit eszik, hogyan eszik, hogyan beszélgetnek, ismerkednek. Itt is voltak jól különválasztható kasztok.

A megközelíthetetlen csinibabák (személyzeti osztály, szigorúan platinaszőke, szilikon nagyágyú, nagyhangú csajok XXL műszempillával), a menő csávók (üzletkötők, gondosan beállított tollseprű haj, szolis bőr, három számmal kisebb ing, amiben feszül a kidolgozott felsőtest, napszemüveg), megfontolt urak (középvezetők, rákvörösre szolizott bőr, koromfeketére festett haj, téglalap alakú szemüveg, jól látható márkás óra, szigorúan világoskék ing) és a meg ne lássanak a többiek egyszerű dolgozók csoportja (Carl-csoport, szürke szürke hátán, ismertetőjel a láthatatlanság). Ezek a csoportok itt sem keveredtek össze, néha a csinibabák társat kaptak a menő csávóktól, amit a termet betöltő harsány műkacajjal honoráltak, a menő csávók nagy örömére.

Ebéd után már csak három és fél óra kínszenvedés vár Carlra. Sajnos ilyenkor sokszor megtalálta Peter is a szokásos „este mi a fasz lesz, te geciputtony” stílusú mondanivalójával, de a legrosszabb az volt, hogy gennyzacskó is ilyenkor mindig kitalált valamit. Valószínűleg otthon valami sárkány várhatta, mert az volt az érzése, hogy közvetlen főnöke nem nagyon akar hazamenni hétvégére. Mintha félt volna a péntek négy órától, félt volna, hogy a munkahely óvó környezetéből a bizonytalan otthonba menjen. Sokszor elképzelte ennek a szemétládának a feleségét. Valószínűleg egy életunt, baszatlan picsa lehetett (Henrikből nem nézte ki, hogy képes lett volna bárkit megdugni), aki a szerencsétlen szociopata férjén élte ki feltehetően minden komplexusát. Elképzelte a félig rövid hajú, szigorú tekintetű nőt, aki egy ostorral üti töketlen férjét, aki a rajta ütött sebeket nagy szeretettel adta tovább a beosztottjainak. Többször is kihangsúlyozta péntek délután, hogy mindjárt négy óra van, de ezt mindig olyan félelemmel telt hangsúllyal, hogy Carl majdnem megsajnálta. De csak majdnem, mert ilyenkor azért eszébe jutott, hogy mekkora patkány is valójában. Volt, hogy délután találta ki, hogy mennyire fontos lenne összeállítani egy prezentációt hétfő reggelre a múlt heti elvégzett feladatokról. Erre a legjobb idő mindig a péntek délután volt. A hét többi napján ezt valahogy nem lehetett elkészíteni. Ebben élte ki magát. Remélte magában, hogy a felesége elég kegyetlen életet biztosít neki, a szenvedését elnézve egészen jó munkát végezhetett a boszorka.

Ha nem talált ki valami extra genyóságot, akkor négykor hazaindult. A hazaút mindig teljesen máshogy zajlott ilyenkor. Bizsergés járta át, agyban teljesen lejátszotta magában, hogy mit is fog csinálni egész hétvégén.

Munkából hazafelé beugrott mindig a lakáshoz legközelebbi boltba, és bevásárolt a hétvégére. Egy rekesz energiaital, csipsz, csokoládé, instant kávé. Csupa egészséges, fogyókúrás étel, tele vitaminnal, minimális szénhidráttartalommal. Hazasietett, megetette Millit, sietve játszott vele, majd bekapcsolta a számítógépét, és beütötte rajta a számára oly kedves címet: World Builder.

Carl még az egyetemen kezdett vele játszani. Akkoriban még nem vette annyira komolyan, de azóta egyre többet és egyre nagyobb intenzitással játszott. Korábban csak heti egy-két órát, az egyetem mellett leginkább csak alkalmanként, de ez az utóbbi időben oda fajult, hogy gyakorlatilag az egész hétvégét ezzel töltötte, mostanában már az alvásra is egyre kevesebb időt fordított. Legutolsó alkalommal a péntek-szombatot szünet nélkül átjátszotta, hétfő hajnalban pihent csak két órát. Persze mindig megfogadta, hogy kevesebbet fog ezzel tölteni, de sosem tudta megállni. Hétköznap nem szokott belépni a játékba, mivel legalább három órába telt, hogy elvégezze a kötelező feladatokat azért, hogy ne romoljon az elért rangja. Emiatt csak hétvégén játszott, ekkor viszont teljes intenzitással.

A World Builder a világ legkedveltebb játéka. Immáron hat éve létezett, és abban különbözött más hasonló alkalmazásoktól, hogy önmagát fejlesztő, önmagát építő program volt. Kis túlzással intelligenciával rendelkezett. Persze ezt a játékosok fejlesztették. Egy elképzelt, azonban a való világra nagymértékben hasonlító virtuális térben játszódott, ahol az ember gyakorlatilag bármit elérhetett, amit akart, ha kitartó volt, és jól végezte a dolgát. A valóság lenyomata volt, egy hatalmas különbséggel. A játékosoknak nem kellett személyes kapcsolatokat kialakítaniuk, így a való életben Carl számára a legnagyobb gátat jelentő önbizalomhiány nem jelentett akadályt az előrejutásban. Ez óriási előny volt. Olyan dolgokat tehetett meg itt a virtuális térben, amit a való világban sosem tett volna meg. Olyan magabiztos, gátlástalan volt, amit idekint elképzelni sem tudott, és ezt iszonyúan élvezte.

A játéknak rengeteg alváltozata létezett, szerteágazó lehetőségekkel, amiket össze lehetett kapcsolni egymással, különféle világokkal, szereplőkkel, célokkal, nehézségi szintekkel. Carl a kezdetektől a legnehezebb, saját birodalmat építő alkalmazást használta. Hat évvel ezelőtt egy egyszerű dolgozóként kezdte. A játékos elkezdi kiépíteni a saját birodalmát, saját életterét. Munkával (jelen esetben különböző feladatok végrehajtásával) pénzhez lehet jutni, amit be lehet fektetni, így még többet termelni, vagy el lehet költeni a virtuális valóságban. Szórakozásra, házépítésre, területvásárlásra, hasznot termelő jószágok vásárlására. Ha valaki jó az ügyességi játékokban, akkor ott is lehet pontokat gyűjteni, amit a birodalom építésénél fel lehet használni. Ugyanígy, ha valaki jó a műveltségi feladatokban, akkor ott is lehet pluszpontokat szerezni, de a logikai, háborús stb. játékok is lehetőséget rejtenek.

Hat éve ez volt az élete. Egy tanya építésével kezdte, mára Carl a játékon belül a legmagasabb, tizedik szinten áll, saját városokkal, gyárakkal, bankokkal, befektetésekkel, alkalmazottakkal. Közvetlen alatta voltak a kilencedik szinten állók, akik a virtuális gyárakban, bankokban résztulajdonosok vagy igazgatók voltak, alattuk a nyolcas szintű középvezetők, kisvállalkozók és így tovább. Carl nem tudta, hány tizedik szintű játékos lehetett a játékban, ő is nagyon lassan érte el ezt a rangot, jó fél évvel ezelőtt. Ekkortól töltötte az egész éjszakáját ezzel.

A birodalom építése mellett általában a logikai játékokat részesítette előnyben, itt rengeteg pluszpontot szerzett, amelyeket fel tudott használni a későbbiekben.

A játék kezdetén végig kell néznie az összes tulajdonában lévő vállalkozás helyzetét. A neki dolgozó kilencedik szinten állók javaslatokat tesznek neki különböző döntésekre. Vásárlásokra, eladásokra, terjeszkedésre. Carl ezeket mind mérlegeli, és meghozza a döntéseket. Más gyárakat vásárolnak fel, építenek, terjeszkednek. Aki nem jól dolgozik neki, azokkal megszünteti a kapcsolatot, akik neki akarnak dolgozni, azokkal szövetségre lép. A játék célja a minél nagyobb befolyás, hatalom elérése, a minél nagyobb birodalom kiépítése.

Miután Carl a javaslatokat kielemezte, a számára hasznosnak tűnő döntéseket engedélyezte, a haszontalannak vagy rossznak tűnőket pedig elutasította. Akik nem adtak jó ötleteket, azoktól megvált, és új játékosokkal helyettesítette őket. Péntek este kilencre ért oda, hogy minden kérdéses feladatot megoldott, és végre tudott foglalkozni azzal, amivel már lassan három éve próbálkozott. Egy tizedik szintű játékos birodalmát próbálta megszerezni, egészen idáig kevés sikerrel. De a múlt héten ez a játékos, úgy tűnt, támadást indított ellene. Carl úgy érezte, ezen a hétvégén sikerrel járhat. Korábban is futott bele tizedik szintű játékosokba, de azok általában teljesen más vonalon mozogtak, így nem támadták meg egymást. Ő bányászattal, nagyüzemi állattartással, közlekedésfejlesztéssel nem foglalkozott, leginkább banki szolgáltatás, felvásárlás, iparágak összevonása érdekelte. Ha sikerült valamilyen iparágban jelentős részesedést szereznie, akkor a kisebb szereplők felvásárlásával, ellehetetlenítésével hamar monopolközeli helyzetet tudott kialakítani, ezzel erősítve a játékban elfoglalt pozícióját. Carl a való élettel ellentétben gátlástalan, másokon átgázoló játékos volt. Nem igazán érdekelte, ha valakit gyengített vagy kiejtett, esetleg tönkretett. Csak az érdekelte, hogy ő előrébb jusson, erősödjön.