Copyright © Borsa Brown, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektor: Kölnei Lívia

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-60-5

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Maffia-trilógia, 2013–2015

A férj prostija, 2018

Gyalázat-sorozat 1–3., 2018–2019

Bogi és Buksi kalandjai – Egy barátság kezdete, 2019

A szárd szikla, 2020

Elit-sorozat 1–3., 2020–2021 • Frontvonal, 2020

Légy(ott) Isztambulban, 2021

Sava-Borsa szakácskönyv, 2021

Párban Nápolyban, 2022 • Álszemérem, 2022

Célzott gondolatok, 2022 • Védelem, 2023

The Arab, 2023

Bajban Dubajban, 2023

Misszió, 2023

Író leszel, 2024

Maffia-trilógia 1–3. – javított, bővített kiadás, 2024

Szenvedély Sevillában, 2024

Spanyol tűz-sorozat 1–3., 2024–2025

Az Arab-sorozat 0–7., 2015–2025

Sapho 1–3., 2020–2025

Prológus

A jakuzák világa nem a törvényekkel kezdődött, hanem a szükséggel. Ott született meg, ahol az állam már nem volt jelen, és ott maradt meg, ahol az embereknek rend kellett, de az illetékesek nem biztosították azt.

A jakuzák nem tartják magukat bűnözőnek, családként tekintenek a szervezetre.

A kötelék alapja nem a vér, hanem a választás. Aki belép, az tudja, hogy onnantól nem önmagáért él. Az ember neve megmaradhat, de az akarata nem.

Az első tanítás a hallgatás.

A második a lojalitás, de nem az igazság iránt, hanem a család iránt.

Aki kérdez, az már fél lábbal kívül áll a körön, mert aki kételkedik, az veszélyt jelent, ezért a néma engedelmesség természetes viselkedés.

A jakuza nem azért büntet, mert dühös, hanem mert megbomlik a rend.

A test jelölése szándék arra, hogy az elme emlékezzen.

A festék nem dísz, hanem eskü. Egy bőr alá vitt történet, amelyet nem lehet lemosni. A fájdalom pedig nem mellékhatás, hanem teszt, mert aki kibírja, az méltó rá, hogy hordozza az üzenetet.

A jakuzák világában az erő sosem hangos.

Aki kiabál, az már vesztett.

Aki üt, az már kifogyott az eszközökből.

Az igazi hatalom csendben mozog: egy pillantásban, szavakban és félmondatokban vagy egy döntésben, amit soha nem kell megmagyarázni.

A család védelmet ígér, de szabadságot nem, mert aki belép a szindikátusba, annak az útja már csak egy irányba vezet. A legnagyobb bűn nem az árulás, hanem az árulás szándékának megszületése, mert az némán mondja ki: „van életem rajtatok kívül”. Ezt ez a rendszer egyetlenegyszer sem bocsátja meg.

A jakuzák nem hisznek a bűntudatban, csak a következményekben. Minden döntésnek ára van, és az árat nem mindig az fizeti meg, aki dönt. Aki nem viseli el a súlyt, az jobb, ha nem nyúl a hatalomért.

És ha egyszer a festék a bőröd alá kerül, nem kérdezik meg többé, hogy készen állsz-e arra az életre, amit élni fogsz.

Emlék

記憶

Levi

木は若いうちに曲げよ

Ki wa wakai uchi ni mage yo.

Addig hajlítsd a fát, míg fiatal.

(japán mondás)

1. FEJEZET

Kinyitom a szememet, majd lehunyom, miközben mélyeket sóhajtok.

A hajnali csönd a legbeszédesebb.

A zűrzavarban mindig jó, ha az ember menedékre lel, és lássuk be, a pezsgő Miamiban nem olyan egyszerű ez. A reggel viszont mindig jó lehetőséget ad erre, mert új napot indít, tiszta lapot ad, döntési esélyekkel halmoz el.

Ezek nem az én szavaim, hanem anyáméi.

Mindig ezt súgta a fülembe, amikor gyerekként nem akartam korán kelni.

Nem volt más választásom, a lazsálás és a lustálkodás apám és a családom miatt lehetetlen volt, hiszen szabályok szerint éltünk, és a szabályok rám is vonatkoztak. Az egyik legalapvetőbb dolog a nagyon korai kelés volt.

Különös az ember… Léte részévé tudja tenni azt, ami egykor nyűgnek tűnt.

Gyerekként azt gondoltam, ha egyszer majd a magam ura leszek, addig alszom reggelente, míg a nap körbe nem járja a szobát, erre most, harmincévesen nincs olyan nap, hogy reggel öt óra után kelnék ki az ágyból.

Lassan felülök, még legalább öt percig élvezem azt a fajta csöndet, amit az ember egy idő után csilingelésként hall.

Az én csöndem.

Az én hangos csöndem.

Kikelek az ágyból, kinyújtózkodom, és ránézek az órára. Öt óra öt perc.

Rend az agyban.

Rend a lélekben.

Rend a munkában.

Nem szabályok ezek már, hanem megszokás. Aki úgy nőtt fel, ahogy én, az később már nem tud változtatni a saját ritmusán. Az egész erre épül. Egy dinamikára, amely az embert azzá teszi, ami. Nincs szó tanulásról, egyszerű berögződések ezek, amelyeket soha nem írhat már felül semmi, bármi történjen is.

Úgy, ahogy az sem változik, hogy mik az első gondolataim ilyenkor.

Anyám, apám, a régi otthonom, az eltervezett és a megvalósult jövőm. Távol van már tőlem minden és mindenki, ám ha beszívom a lakásom diffúzora által kibocsátott cseresznyevirág-illatot, szinte érzem, ahogy megölelnek a személyek és a pillanatok.

Kimozdítom magam a méla hangulatból, a fürdőbe igyekszem, hogy vehessek egy zuhanyt. A forrót a hidegre cserélem, amitől nemcsak a bőröm dermed jegesre, hanem lassítanak a cikázó emlékképek is.

Tisztulj meg!

Tisztulj meg, és látni fogod az igazi napot.

Nem azt, ami a hatalmában tart, ami elvonja a figyelmedet, ami emlékeket lök eléd, hanem azt, amiben most létezel.

Válts a múltról a jelenre!

Szárazra törlöm magam, felöltöm a köntösömet, amelyet mindig hosszan szemlélek magamon. Olyan, mint egy varázspalást, ha rajtam van, más embernek látom magamat. A tükörképemben felismerem az apámat, megcsillan anyám mosolya, illatok, ételek, tisztelet és szeretet. Ha leveszem, marad Miami, a rohanó lét, az üzlet, az őrült lüktetés, ami tökéletes ellentéte mindannak, ami néha bennem van.

Selyem…

Selyem a testemen…

A testemen, ami rothad, harcol és remél…

Bekapcsolom a vízforralót, majd elkészítem a sencha teámat. A csészével a kezemben az ablakhoz lépve figyelem a várost. Apámtól sokszor hallottam, hogy az ember ki tud lépni önmagából, ha sokat gyakorolja. Ki tud zárni mindent, ami körülveszi, képes az időben utazni, szabályokat tud szegni, ezután pedig visszatérhet önmagába.

Igaz…

Úgy érzem, minden reggel elhagyom önmagamat, majd visszatérek magamhoz.

Utazom az időben, szabályokat szegek, és nem Miamiban létezem, hanem Tokióban.

A legtöbb ember a reggeli italával a kezében a telefonját nyomkodja, vagy híreket néz, én inkább búcsút intek pár percre önmagamnak, a gondolataimba mélyedek, hogy később ismét itt lehessek az igaz létben. Apám sok mindent mesélt és tanított, de azt hiszem, ez a leckéje mart a legmélyebben belém, noha ő ezt apró megjegyzésnek szánta.

A kicsi dolgokat mi tesszük naggyá.

A hatalmas dolgokat is mi tesszük semmivé.

Behunyom a szemem, ha látna valaki, bizonyára azt mondaná, hogy meditálok.

Nem.

Ez nem meditáció, ez csak döntés. Egyfajta kontroll, hogy ott legyek, ahol lenni akarok.

A teázás után ismét a konyhába megyek, egy enyhén fűszerezett tojásrántottát készítek. Elmosolyodom, ahogy felidézem anyám arcát, aki mindig rizst tett elém reggelire, miközben megjegyezte: „Fogalmam sincs, Levi fiam, hogy lehet rizst reggelizni, de itt ez a szokás.” Ezután mindig jót nevettünk.

Anyám amerikaiként megszenvedte a japán kultúrát, talán pont emiatt nem reggelizek már rizst.

Mire végzek, kezd világosodni, ezért gyorsan magamra kapok egy nadrágot, egy pólót, és lemegyek futni a partra. Nem szánok erre sok időt, mindössze huszonöt percet töltök távol. Leizzadva érkezem, ami után még végzek pár aikido mozdulatot.

Tai sabaki: testfordítások, körkörös mozgások.

Kokyu-hō: légzés és mozgás összehangolása.

Kihon dosa: alaplépések, súlypontváltás.

Ez a sorrend mélyen belém égett, nem szükséges közben gondolkodnom, a testem automatikusan tudja, hogy mi mi után jön.

A lassú körívek azt imitálják, mintha egy küzdőtárssal vívnék harcot. Bár a „harc” szó nem is helytálló, mert inkább „mozgó meditációnak” nevezném.

Az aikidót azért szeretem, mert jó levezetés egy megerőltető edzés után, mégsem agresszív. Rendet rak bennem, és felkészít a nap ritmusára.

Muszáj lesz lassan elmennem egy rendes edzésre!

Karate, aikido és dzsudzsicu. Ezekben hiszek, meg a karddal vívott ősi mozgásformákban, ám itt Miamiban először a boksszal próbálkoztam. Tulajdonképpen bejött, de a szívem újra és újra visszahúz ahhoz, amit gyerekként sajátítottam el. Kontroll, uralom az agresszió és a dühöngés fölött. Ha ezt az ember megtanulja, piszok erőssé válik.

Igen, azt hiszem, akkor érzem a leginkább, hogy baszottul kemény vagyok, amikor szembe tudom köpni a gyűlöletemet.

Az embernek mindig saját magát a legnehezebb legyőznie.

Azt hisszük, hogy másokat, de nem. Magunkat.

Újra lezuhanyozom, így már teljesen frissnek érzem magam. Pár percet meditálok, nem gondolok semmire. Legalábbis elhiszem, hogy így van, noha felvillannak simogató kezek, konok tekintetek, halkan csusszanó ajtók és csörömpölő csészék.

Reggel fél hét van, rutinosan nyitom meg a netet a friss hírekért, és az üzleti leveleket is elolvasom. Ha tehetném, már most elindulnék az irodaházba, de itt Miamiban később indul az élet.

2. FEJEZET

Az autóban ülök, amikor megcsörren a mobilom. Felsóhajtok:

Csak egy nyomorult reggel lenne, amikor nem hív a titkárnőm azelőtt, hogy beérnék!

– Sarah? – fogadom a hívást.

– Levi, de jó, hogy felvetted! – Szerintem a büdös életben nem volt még olyan, hogy ne vettem volna fel neki a telefont, de nem szólok közbe. – Itt egy hölgy a városházától… – Hangzavar van, hallom, hogy más is beszél. Nem értem tisztán, csak azt, hogy női hang. – Á! Vagyis azt mondja, nem egészen a városházáról, hanem attól a cégtől, amelyik a városházának dolgozik…

– Na jó! Állj! Nem érdekel semmilyen házalás meg körítés. Tudhatnád, Sarah, hogy erre nem érünk rá. Rázd le a nőt!

– De azt mondja, nyolcszázezer dollár behajtást fog elindítani a Yata Box vállalat ellen.

Mi van?

Kicsit jobban rátaposok a gázra, miközben belenézek a visszapillantóba. A forgalom erősödik, a nap meg irritálóan süt. Felveszem a napszemüvegem, próbálom nem izgatni magam, azt gyanítom, hogy megint valami ügynök próbál személyes kapcsolatba lépni velem. Levi Yata vagyok, a Yata Box vállalat vezetője. Üzlethelyiségeket vásárolok fel és adom ki bérbe. Ha megerőltetném magam, akkor sem igazán tudnám összeszámolni, mennyi ilyen kiadott ingatlan van a tulajdonomban.

– Most leteszem, mert vezetek.

– Dehát hallom, hogy ki vagyok hangosítva.

– És?

– Gondoltam, akkor tudsz beszélni.

Elmosolyodom. Sarah néha annyira dühít, hogy arra már nem is igazán lehet mit mondani.

Igaz, pont az azonnal intézkedő stílusát kedvelem, mert pikk-pakk megoldja a problémákat.

– Eldönthetem, hogy mikor tudok beszélni, és mikor nem?

– Oké! Csak gondoltam, érdekelni fog egy több százezres büntetés. De ha te zsebből kifizeted…

Ó, jaj! Mintha anyámat hallanám! Ő is értett ahhoz, hogy miként legyintsen, vagy hagyjon rám dolgokat úgy, hogy azokkal mégis foglalkozni kezdjek.

Miért van az, hogy a nők képesek úgy tenni, mintha őket aztán nem izgatná a dolog, de elintézik, hogy neked kettőhúsz legyen a vérnyomásod a témától?

Vagy ez szimplán amerikai tulajdonság?

Akkor részben értenem kéne, mert félig amerikai vagyok.

– Sarah, kérlek, ne bosszants!

– Mit mondjak a hölgynek?

– Hogy kérjen időpontot!

– Totál teli van a naptárad. Legalább két hetet várnia kellene, ő azonban azt mondta, vagy most tesztek pontot az ügy végére, vagy a behajtástól keresnek majd.

Behajtástól…

Eszem megáll.

Így fizessen az ember mindent tisztességesen.

– De mi a fészkes fenét akar behajtani? Megkérdeznéd?

– Nem hajlandó velem részleteket megosztani. Azt mondta, üzleti titoknak minősül, így veled kell beszélnie.

– Add oda neki a telefont! – csattanok fel.

Az órámra nézek. Reggel kilenc van, de már most hálás vagyok a reggeli meditációmért, ami próbálja hidegen tartani a véremet.

– Rendben.

Kis szünet után egy idegen női hang szólal meg a vonal túlfelén:

– Jó napot, Mr. Yata. Rebecca Collins vagyok a Deep Debittől. – Na, itt gondolom azt, hogy kamu az egész. Ki a fasz ad ilyen nevet a cégének? Mély tartozás… – Muszáj egyeztetnünk pár dolgot! Rengeteg üzlethelyiség van a nevén.

– Na ne mondja… Tudja, miért van ez? Mert megdolgoztam a pénzért, amiből megvettem őket. Ezt tiltja a törvény?

– Nem, nem ezzel van a probléma.

Még jó!

Felhorkantok, kicsit várok, de nem folytatja.

– Akkor?

– Mikor ér ide? Megvárnám.

Ezt az egyet sosem bírtam. Jó ideje senki sem oszthatja be az időmet. Harmincéves vagyok, nem pedig tizenöt.

– Ebéd után.

– A titkárnője azt mondta, hamarosan.

– Mondom, ebéd után.

Pár másodpercig csönd van, majd felsóhajt.

– Hányra jöjjek vissza?

– Ebéd után.

– Nézze, Mr. Yata! Megtenné, hogy nem néz hülyének? Nekem édes mindegy, hogy szán-e rám időt vagy sem, viszont egy tollvonással elintézem, hogy fájjon magának a behajtás, úgyhogy kérek egy kis együttműködést!

Eleinte nem hiszem el, amit hallok. Aztán jobban belegondolok: mindenemért keményen megdolgoztam, valóban fájna, ha megcsapolnának.

– Azt hiszem, nincs tisztában vele, hogy kivel beszél. Nem a szomszéd srác vagyok, aki egész nap otthon filmezik. Tárgyalásaim vannak, amiket nem tudok lemondani. Ha komoly lenne a cége, bejelentkezett volna.

– Nem az én cégem. Alkalmazott vagyok, viszont a behajtás után kapok jutalékot, így azt hiszem, a maga ügye után pár hónapig hátradőlhetek.

– Fenyeget?

– Mond egy pontos időpontot, vagy lezárhatom az ügyét?

Ügyemet?

Van ügyem?

Mondjuk, ez így szarul hangzik.

– Délután két óra.

– Remek! Kettőre itt vagyok. Viszhall, Mr. Yata.

Bontja a vonalat.

– Ez igen! – motyogom magamnak. – Na, mit szólsz, Yata-san?

Megcsóválom a fejem, és kicsit rálépek a gázra, mert eszembe jut, hogy Sarah már valószínűleg bekészítette az asztalomra a kávémat.

* * *

Nem szeretek a parkolóházból felmenni, ezért kisétálok az utcára. Miami már felébredt. Két véglet: munkába igyekvők és strandolásra készülők. Fedetlen vállak és lábak, libbenő szoknyák és tűsarkak.

Imádom Miamit.

Még úgy is, hogy nem itt születtem, hanem Japánban. Anyám a tanulmányai során szeretett apámba, gyakorlatilag hipp-hopp teherbe is esett. Akkor még nem tudta, hogy apám miért nem akar Amerikába jönni, ezért ő maradt ott.

Hazudnék, ha azt mondanám, hogy amerikainak érzem magam, noha anyám révén állampolgár vagyok ugyanúgy itt is, mint Japánban. Hogy milyen vérmérsékletet örököltem apámtól, az már rég kiderült a számomra. Tisztességes életet élek, de mondjuk úgy, hogy szemet hunyok afelett, ami sok ingatlanomban zajlik.

Ez van! Nem lehet mindenki angyal!

De szar alak sem vagyok!

Hogy ez igaz-e, vagy csak magamat nyugtatom vele, arra majd az idő választ ad.

Tény azonban, hogy mindig szorgalmas voltam. Ez nem lankadt az itteni életem kezdetekor sem, hiszen egy ázsiai, hiába félig amerikai, itt a nagy USA-ban inkább számít idegennek, mint helyinek. Duplán kellett bizonyítanom mindig, de nem érdekelt. Japánban azért, mert félig amerikai vagyok, Amerikában pedig azért, mert részben ázsiai vagyok. Ma sem érdekel, ha észreveszem, hogy fixíroznak az enyhén metszett szemvonalam miatt.

Ez az egész világ el van baszva, az legyen a legkisebb gond, hogy japán vér is csörgedezik bennem.

Régészet szakon tanultam.

Ja! Hivatalosan régész vagyok. Ez van.

Kicsit szentimentális vagyok, ha a történelemről van szó.

Azt hiszem, ezt az egy dolgot örököltem anyámtól, aki boldog is volt attól, hogy ezen a területen végeztem a tanulmányaimat, lévén, hogy ő történelemtanár volt. Na de ebben ki is merültek a közös dolgok, mert megismertem olyan embereket, akiktől tanulva rájöttem, hogy a világot a pénz mozgatja, és többet lehet keresni felvásárlással meg bérbeadással, mint holmi népvándorláskori régészettel.

Tudom, ha anyám élne, azt mondaná, „olyan vagy, mint az apád”. Nem lenne ez túl szép bók, hiszen apám hajlamos emberek életéről határozni. Ám anyám nem szánná ezt bántásnak, mert úgy szerette apámat, ahogy a föld szereti a vizet.

De anyám már nem él, sosem hallhatom ezt a szájából, ha jólesne, ha nem…

Felsóhajtok, amikor felnézek az irodaházra. Pár cégnek van itt telephelye, a Yata Box vállalaté a felső négy emelet, amiből egyet használunk. Baromira nincs szükségünk ilyen sok irodára, de a presztízs az… Szóval a presztízs az presztízs.

Ezt csak egy ázsiai–amerikai értheti, akit Amerikában lenéznek.

Az ajtónál ocsúdok fel, amikor csaknem összeütközöm egy nővel. Mérgesen mered rám a kék szeme, de pár másodperc múlva már elmosolyodik.

Jól nevelt.

Ez tisztán látszik rajta, mert nyilván a legszívesebben elküldene a francba a figyelmetlenségemért.

Későn jut eszembe, hogy talán köszönhettem volna neki. Bizonyára valamelyik cég alkalmazottja, még nem láttam itt.

Uh, baszd meg, ez tömény rózsaillat!

Úgy meglep, hogy utánafordulok.

Miamiban minden fiatalos. Az épületek, a zene, a divat… De ez az illat olyan, mint egy időutazás. Talán csak a történelem iránti szeretetem miatt, de hirtelen egy oszmán rózsakertben érzem magam.

Úgy, hogy még sosem jártam Törökországban.

Fasza.

Néha elhiszem, hogy ez a sokadik életem.

Ő is megfordul, ismét elmosolyodik.

Lehet, hogy meg kéne szólítanom.

A nőügyeim így is eléggé zavarosak, ezért inkább belépek az épületbe.

Ha egyszer itt járt, akkor valószínűleg jön majd máskor is.

A türelem az erényem.

Ráadásul úgy rémlik, mintha rózsát teremne…

* * *

Sarah csak a pillantását emeli fel a monitorról.

– Kávé az asztalon.

Reméltem.

– Pótolhatatlan vagy.

– Azt mondtad a nőnek, hogy kettőre jöjjön vissza?

– Ha tudod, akkor miért kérdezed?

Feláll, kijön az asztal mögül, majd teát önt magának. Én most igazi amerikaiként jeges kávét fogok inni.

– Komolynak tűnt a dolog.

– Valami hülyeség! Egy dollár tartozásom sincs. Nem is izgat, de meghallgatom, ha már ilyen kis agilis.

– Rákerestem a cégére. Arra a Deep Debitre.

– Na! És?

– Eléggé stimmel.

– Mit értesz ezalatt?

– A Deep Debit állami vállalatoknak is bedolgozik. Specialitásuk a kintlévőségek behajtása.

– De nincs kintlévőségem!

– Jó, jó, értem. Csak azt mondom, hogy nem kamu.

Bemegyek az irodába, Sarah komótosan battyog mögöttem. Leülök a helyemre, beleiszom a jegeskávémba, és utálom magam, amiért ezen a kintlévőségen kattogok.

Ha agyérgörcsöt kapok, akkor sem jut eszembe, milyen tartozásom lehet…

Sarah csak némán álldogál, ezért felvont szemöldökkel kérdem.

– Igen?

– Miért nem várhatott meg most? Nem mindegy, hogy most beszélsz vele vagy kettőkor?

– Nem.

– Miért nem?

– Mert a mostot ő akarta, nem én. Ne gondolja, hogy tartok tőle. Egyébként is úgy vélem, ez valami tévedés. Viszont az erőszakos stílust nem szeretem.

– Nem volt erőszakos… Sőt…

– Sőt mi?

– Segítőkésznek tűnt. Azt mondta, szívesen elrendezi az ügyet, ha partner leszel benne.

Röhöghetnékem van.

Ezeknek fogalmuk sincs, hányan próbáltak már átverni életem folyamán. Nyilván kamu az egész. Kikerestek egy céget, amire hivatkoznak, és ennyi. A Deep Debit létét nem vitatom, de hogy nekem nincs dolgom velük, az biztos.

– Most meg kell néznem pár papírt. Magamra hagynál?

– Beszélnünk kell a naptáradról is. Régen mindent én írtam be, most pedig úgy adod oda, hogy a napi öt időpontból kapásból kihúzol négyet.

Hátradőlök, a poharat pedig visszateszem az asztalra. Sarah körülbelül tíz évvel idősebb nálam, ettől néha azt érzi, hogy úgy kell velem beszélnie, mintha az anyám lenne. Ami már csak azért is nevetséges, mert ő messze nem az anyám.

Például simán megdugnám.

De úgysem hagyná, mert boldog házasságban él.

Sosem kezdtem ki vele, de nem hülye, tudja, hogy milyen gondolatok fogalmazódnak meg bennem olykor.

– Ugye jól értettem a birtokos esetet? Az én naptáram?

– Ne parodizálj!

– Szerintem van jogom beosztani a saját időmet.

– Csak lassan már nehezebb lesz hozzád bejutni, mint a miniszterhez. Irtó kínos mindig mentegetőzni. Megbeszéled az építtetőkkel a részleteket, egyeztettek, aztán amikor már olyan fázisban van az ügy, hogy le kell zsírozni az eladást, fizetni kell, húzod az időt.

Na most volt elég.

– Figyelj, Sarah! Értékelem a figyelmedet. Tényleg. De tudod te, hogy egy ilyen helyiség vagy kész ingatlan vételára mekkora összeg?

– Nem vagyok ostoba!

– Akkor bizonyára nem lep meg, ha azt mondom, hogy ennyi pénznek minél tovább a saját számlán kell tanyáznia. Néha lekötök ezt-azt, ezzel azért elég nagyot szakítok. Minden nap ajándék. Egyáltalán nem mindegy, hogy egymillió dollárt ma fizetek ki, vagy tíz nappal később.

Mélyen szívja be a levegőt, miközben én magamban ajánlom neki, hogy most fújjon visszavonulót.

– Jól van, te tudod! Kint leszek a helyemen.

Amikor becsukja maga mögött az ajtót, felsóhajtok.

Mi van ma?

Telihold lesz, vagy mi?

Álarc

仮面

Rebecca

3. FEJEZET

– Pofátlan, pofátlan, pofátlan – motyogom, miközben azon igyekszem, nehogy leejtsem a táskámat.

Észbe kapok, hogy magamban beszélek, ezért óvatosan körbekémlelek.

Bár Miami nem az a hely, ahol bármin is megbotránkoznának.

Lehettem volna szemét is. Például kiküldök ennek a bizonyos Mr. Yatának egy felszólítót, és kész. Nagy valószínűséggel sosem reagált volna, a behajtás elindul, én meg lógathatnám a lábamat.

De nem!

Én, Rebecca Collins, megint eljátszom a jóságos szamaritánust, csak azért, hogy más belém rúghasson.

Néha komolyan unom magamat.

Nem is ezeket a beképzelt milliárdosokat, hanem magamat.

Kár, hogy az embernek minden idejét önmagával kell töltenie, és nem menekülhet el a saját létezésétől.

De egyszerűen nem tehetek róla… Anya arra tanított, hogy az embernek sosem mások felé kell elszámolnia, hanem saját magával. Nem voltak ezek üres szavak, komoly tettek és kitartás állt mögötte, hiszen a húgom testi és szellemi fogyatékos. Nem egy embert kívánt és kíván, hanem legalább ötöt.

Ám csak anya van, és én.

Meg az otthonban az ápolók és az orvosok, ahova néha elvisszük, hogy társaságban legyen.

Apám először csak nyűglődött. Folyton sírt, hogy ő ezt nem bírja, neki elege van, ő tönkremegy benne… Anyám eközben csöndesen tett-vett, pelenkázott, etetett, ápolt, utána pedig leült hozzám játszani.

Ő nem nyűglődött, bástyaként állt. Sosem sírt, ha ránk nézett, mindig mosolygott, mert azt vallja, a nevetés ölelés, a könnyek pedig megtisztulás. Néha kell az embernek sírnia is, de ő, azt hiszem, mindig úgy vélte, hogy nem sírhat amiatt, mert van két lánya, és az egyik beteg.

Miért kellene sírnia?

Hiszen Amy ugyanúgy kacag olykor, mint én.

Ugyanúgy izgult gyerekként is, ha új játékot kapott. Tapsolt, rúgkapált, őszintébben fejezte ki a boldogságát, mint sok egészséges ember.

Emiatt nem szomorkodhat az ember.

Egy anya nem lehet levert azért, hogy ilyen gyermeke van.

Hogy lehetne nem értékként tekinteni arra az ártatlan, gyűlöletmentes létre, amit egy szellemi sérült képvisel?

Szóval a vége az lett, hogy apám összepakolt és lelépett. Nemcsak a teste, a lelke is, mert hátra sem nézett. Soha többé nem kérdezte meg, mi van velem vagy Amyvel, anya hogyan bírja a terhet, vagy egyáltalán csak úgy mi a dörgés. Nem hiszem, hogy nem érdekelte, egyszerűen csak gyáva. Amyre hivatkozva zárta le maga mögött a múltat, de engem és anyát is ugyanúgy eldobott. Én hetekig sírtam utána, anya egyszer sem.

Vagy legalábbis nem láttam.

Amy szerencsére még kicsi volt, nem emlékszik különösebben ezekre a napokra, és ez így van jól. Ő nem ismer gonosz embereket, nem tudja, mi a cserben hagyás vagy az átverés. Nem engedjük, hogy bántsák, mindig azon igyekszünk, hogy pozitív élményekkel gazdagodjon, mert mása nincs, csak az elméjében egy polc, ahol talán megőrizheti ezeket a vidám pillanatokat.

Ebben nem vagyunk biztosak, de reméljük…

Ahhoz, hogy magas szintű ápolásban legyen része, sok pénzre van szükségünk, szerencsére jó munkahelyet találtam, a bevételre nem lehet panaszom. Nyilván a behajtott összegből kapom meg a százalékomat, és lássuk be, a behajtás kegyetlenül kiszipolyozza az áldozatot, míg a megegyezés nem feltétlenül jár ugyanazzal a bevétellel. Ergo most is jobban jártam volna, ha ezt az alakot csak úgy simán átadom az eljárásnak.

Erre én felhívom, felajánlom, hogy időt szánok rá, informálom, és tervem szerint majd megsúgom neki, hogy miként kell döntenie, ha jól akar járni.

Nem vagyok normális.

A legrosszabb meg az, hogy még csak nem is zavarna az anyagi veszteség, ha nem bántást kapnék cserébe.

Naiv vagyok?

Csak mert szerintem az a normális reakció, ha megköszöni a fáradságomat, és mielőbb leülünk beszélni, hogy lezárjuk, amit le lehet?

Miért gondolja, hogy szívességet tesz azzal, ha meghallgat?

Nem a barátja vagyok, aki panaszkodni szeretne neki…

– A francba… – szisszenek fel, mert közben sikerül belelépnem egy kutyaürülékbe.

Fantasztikus.

Ezt égi jelnek is vehetném.

Le vagy te szarva, Rebecca.

Tanácstalanul álldogálok egy darabig, nem tudom, mi lenne a jó megoldás, de abban biztos vagyok, ha még egyszer megüti az orromat ez a bűz, elhányom magam.

Végül úgy döntök, leveszem a lábbelimet, és az első lehetőségnél lemosom.

Közben előkotrom a telefonomat, és felmondom a jegyzetembe: „nedves törlőkendő állandósítása”.

Sosincs nálam, amikor kéne.

Ne legyenek illúzióid, Rebecca, ezt a szagot semmi sem tünteti majd el, csak egy otthoni fertőtlenítés és glancolás.

* * *

A part felé igyekszem, az egyik kezemben a táskámat tartom, a másikban pedig a két cipőmet. Páran végigmérnek, minden bizonnyal érdekes látványt nyújt a kikent-kifent, elegáns kosztümben gyalogló nő, aki levette a cipőjét. Tűnhetek épp lázadónak vagy igénytelennek is.

Mindegy.

Megszólal a mobilom, így pláne nem tudok foglalkozni a kérdéssel. Kínomban felnevetek, úgy érzem, az ég ma kipécézett magának, és direkt mindent a legrosszabb pillanatban zúdít rám.

– Igen, anya? – fogadom a hívást.

– Rebecca, miért tart egy órát, míg felveszed a telefont? Már majdnem letettem.

Semmi baj nem történt volna, ha bontja a vonalat, tudja, hogy úgyis mindig visszahívom.

Nincs erőm a mentegetőzésre, ezért inkább csak egy szót nyögök ki:

– Sajnálom.

– Beugrasz a patikába a pelenkaadagért? Láttam a neten, hogy megjött.

– Nem jó holnap? Eléggé szét vagyok esve…

– Drágám! Szoktam én ilyet csak úgy random kérni? – Mióta használja anya a „random” szót? Nem hagy sokáig elmélkedni. – Már csak pár darab van, és sosem lehet tudni. Meg mi van, ha elkapkodják, aztán várni kell egy napot és pont elfogy…

– Oké, oké! – vágok közbe. – Intézem, de csak este tudom hazavinni.

– Az nem baj. Nagyon köszönöm! Egyébként hol vagy most?

– Dolgozom. Intéztem pár esetet, de vissza kell mennem majd az egyik ügyfélhez.

– Ah, szerencse. Akkor pont van időd a gyógyszertárra.

Pont van.

Ha nincs, akkor is van.

Anya és Amy mindig az első.

A két legjobb dolog az életemben, akkor is, ha sokan elhűlnek ezen a kijelentésen. A szeretet mindent szépnek láttat, olyannyira, hogy a betegségek és a fogyatékosságok is erénnyé válnak egy idő után. Én is sokkal értékesebbnek látom Amyt bárki másnál. Őszinte és kedves. Jókedvű és kitartó. Amynek nincsenek határai és korlátai, azokat a világ támasztja elé, ám őt ez csöppet sem érdekli.

Vagy talán fel sem fogja.

– Igen. Akkor leteszem, jó?

– Szia, kincsem.

– Puszi, anya.

Elteszem a telefont, közben felmérem a helyzetet. A part még kicsit odébb van, viszont a patika, ahova járunk, a következő sarkon található.

Oké, először a gyógyszertár.

Az ajtón belépve kissé elgyötörve ismerem fel, hogy mindenki az ebédszünetét tölti, és történetesen arra használja ki, hogy túl legyen a bevásárláson. Csak a sor legvégén álldogáló fickó veszi észre, hogy nincs rajtam cipő, de őt sem izgatja különösebben, vissza is fordul előre. Besorolok mögé, pár másodperc múlva azonban kezd felerősödni a tűsarkúm talpán díszelgő kutyakaki bűze. Olyan hirtelen csapja meg az orromat az émelyítő szag, hogy öklendezek egyet.

A férfi hátrafordul, és rajta kívül még mások is. Tudom, hogy a szag már mindenkihez eljutott, és azt is tudom, hogy baromira hülyén nézne ki, ha mentegetőzni kezdenék, de a számonkérő pillantások mégis erre késztetnek.

– Elnézést. Kutyaürülékbe léptem…

Tiszta röhej, hogy bocsánatot kérek ezért.

Mintha én tehetnék róla, hogy a kedves gazda nem szedte össze a kedvence végtermékét.

Basszus, ez nem az én hibám!

Egyre morcosabbá válok, a sok pofavágás és fintor bántásként ér el hozzám.

– Mondjuk, nem mintha én tehetnék róla, hogy ott volt az a szar. – Rebecca! Jobb, ha elhallgatsz! Hiába csitítom magam, olyan ez, mint egy csata. Ők a nézésükkel ostromolnak, én meg szavakkal próbálom bevehetetlenné tenni a várat. – Egyesek nem tudják, hogy a háziállat felelősséggel is jár. Minek az ilyennek kutya, nem igaz? – Nem válaszolnak, továbbra is én vagyok a bűnbak.

– Rebecca drágám, tedd le nyugodtan a bejáratnál odakint a cipődet.

Jól ismer a gyógyszerész hölgy, hiszen sokat járunk ide, de most kivételesen ezt tőle sem vártam. Főképp mert fölnevet az előttem álló fickó egy szösszenet kíséretében, amit a többiek, velük együtt a patikus is mulatságosnak talál.

– Úgysem lopja el senki, ha szaros…

Nagyot nyelek, érzem, simán el tudnám bőgni magam. A húgom miatt sokkal érzékenyebb vagyok az emberi reakciókra.

Végül azonban kimegyek, lerakom a cipőt a földre, és visszaállok a sorba. Újra minden a normális kerékvágásban, immár senki sem foglalkozik velem.

Néhányuk arcát tüzetesebben megfigyelem, megállapítom, hogy az emberi gonoszságnak nincsenek ismertetőjegyei.

Sőt, képes egész jól leplezni magát.

Sorra kerülök, mindazok, akik előttem álltak, már kimentek, az újak pedig beálltak mögém. Az ötből hárman megjegyezték: „Van egy pár cipő a bejáratnál.”

Mire én készségesen, fapofával: „Az enyém. Kutyaszarba léptem, ezért kint hagytam.”

Némelyik ember jót nevetett, más csak meglepődött.

– A pelenkáért jöttem – közlöm a gyógyszerésszel.

– Igen, igen, adom. Kérsz törlőkendőt is? – Fölemelem a fejemet, meglep, hogy nem azt mutatja felém, amit vásárolni szoktunk, hanem egy fertőtlenítőset. – Ezzel le tudod takarítani a cipődet.

– Ó, köszi. Igen, pont arra gondoltam, hogy elkél egy ilyen a női táskában.

Amikor fizetek, halkan megjegyzi:

– Ne vegyél mindent túl komolyan, Rebecca! – Ismét a szemébe nézek. – Láttam rajtad, hogy a szívedre vetted…

Nincs értelme bármit is mondanom.

Talán igaza van.

Bagatell az egész, és ezt csak az nem látja annak, aki egy olyannal él, akinek a háta mögött elég sokszor összesúgnak.

– Köszönöm. Szép napot!

Látszik, rosszulesik neki, hogy nem reagálok a mondandójára, de hát istenem…

Kint lehajolok a cipőmért, és a part felé lódulok. Belenézve a kirakat tükrébe, elszörnyedek. Izzadt az arcom, és hát… mit is mondjak… Elég gázul nézek ki szaros cipővel meg pelenkával a kezemben.

Ha tudtam volna, hogy ez egy ilyen nap lesz, fel sem kelek.

Végre odaérek a part menti sétányra, ahol számtalan ivókút van elhelyezve. Leteszem a pelenkát, a táskát a vállamra igazítom, a cipőm talpát pedig a víz alá tartom. Mivel nagyon meleg van, gyorsan sorakozni kezdenek mögöttem a futók, biciklizők és a görkorcsolyások.

Magamtól is félreállnék, de egy félmeztelenre vetkőzött fickónak ez kevés.

– Talán nem itt kéne cipőt mosni.

– Talán nem itt kéne azt hinni magunkról, hogy jó csávók vagyunk, és félmeztelenül sétálgathatunk.

Pár lány felnevet.

– Mi van? Itt a strand.

– Ja. Igaz is… – Az út egyik felén valóban a homokos sétány terül el, de itt még senki sem fürdőzik. Elhúz mellettünk egy autó. – Tiszta strandfeeling – célzok a főútra.

– Na állj arrébb, kisanyám.

És akkor elszakad a cérna…

Vagy talán más…

Nem tudom…

Szembefordulva a fickóval a képébe sziszegem:

– Elég fos napom van, ahogy a cipőmből is láthatod… Ha még egyszer kisanyámnak szólítasz, akkor viszont neked is roppant kellemetlen napod lesz, mert tökön rúglak, te suttyó!

Egy ideig nem tud megszólalni, ám ezután folytatja.

– Mi van, régen baszott meg valaki?

Hhhh.

Egyre dühösebbé válik, és ez engem egyre inkább lenyugtat. A hátunk mögött állók már nem nevetnek, biztosak benne, hogy hamarosan nagy csetepaté keveredik.

– Történetesen igen. Elég régen baszott meg valaki. És tudod, miért? Mert nincs időm ilyen kisstílű dolgokra, mint amilyeneket te művelsz. Most is jobb programon van. Sietek haza, hogy a sérült testvéremnek legyen pelenkája. És meg is kell őt fürdetnem anyával… Ja! És még tudod, miért? Mert egy olyan pöcs, mint amilyen te is vagy, úgy gondolta, hogy köszöni szépen, nem kér az apaságból. – Kicsit közelebb lépek hozzá. – Nekem ne pofázzon egy férfi se! Le merem fogadni, hogy azt a kutyát, akinek az ürülékébe léptem, azt is pasi sétáltatta.

– Vannak ám kattanásaid!

– Hát… Ilyen az, ha valaki régen baszott.

Lehajolok a pelenkáért, a hónom alá csapom és odébb sétálok.

Jó lesz a kendő is, nem kell ide víz.