Arany László

A MAGYAR EMIGRÁCIÓ MOZGALMAI

ISBN 978-615-6798-23-7

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

A magyar emigráció mozgalmai

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

A magyar emigráció mozgalmai

... „Mint író nagyon éreztem e kötet megírásánál, mennyire igaz az, hogy

– – tarda senectus

Debilitat vires animi, mutatque vigorem.*

Legyen az olvasó elnézéssel irántam – a nyolcvanéves öregember iránt – írói gyarlóságomért.”

E szavakkal teszi le tollát Kossuth, emlékiratai harmadik kötetének befejeztével.

Ily mentségre azonban igazán nem volt szüksége. Előadását ma is fiatal hév, élénkség, folyamatosság, gazdagon áradó szóbőség, dísz és pompa jellemzi. Ritka tünemény az, hogy valaki az elmének oly könnyedségét s az érzelmeknek izgalomra oly fogékonyságát élete ily késő koráig megőrizze. Soraiból olykor ma is a régi Kossuth egész heve és magával ragadó lendületessége árad elő. Dús képzelőtehetségén a nyolcvan év alig hagyott nyomot, s elbeszéléseinek egyes részletein nemcsak az egykori nagy szónok mesteri otthonossága ismerhető föl, hanem némely jeleneteket, például Napoleon császárral* tartott titkos értekezése, vagy Cavourral* utolsó találkozása leírását oly írói kiszámítással, a jelenetezés hatásának oly biztos ismeretével állítja az olvasó elé, ami bármely gyakorlott elbeszélő költőtől is számot tenne.

Ha elnézés – vagy helyesebb névvel kegyelet – alkalmazásáról lehet szó, ezt nem az emlékiratok stílje, nem az előadás frisseségének hiánya, hanem talán inkább magok az elbeszélt események számára lehetne igénybe venni.

De ily értelemben a kegyelet, kivált a merő hallgatásban és szemet hunyásban nyilatkozó kegyelet nem volna helyen; ily értelemben maga Kossuth sem kívánta azt. Ő beszámolt. Közrebocsátotta kétévi működésének elbeszélését, iratainak, levelezéseinek egy tetemes részét. Tettei és törekvései, sikerei és csalódásai fölött ítéletét a jövendőtől várja, bizton remélve és fönnen hirdetve, hogy a jövendő kor, a mai nemzet ellenére, neki fog adni igazat.

Meddő fáradság volna emiatt Kossuthtal vitát kezdeni.

Azonban, miután az idők csendes légáramlatában immár lassanként szertefoszlott azon sok tömjén illata, mellyel a hírlapok nagy része Kossuth Emlékiratai-t fogadta, és miután elhangzottak azon vezércikkek is, melyek azok megjelenése alkalmával pro és contra keletkeztek, úgy véljük, az irodalom föladata lesz ide s tova hozzálátni, hogy az emigracionális mozgalmak története tisztáztassék, míg, a kortársak közül még elegen vannak életben, akik az akkori eseményeknek tanúi voltak, s egyben-másban fölvilágosításokat adhatnak. Némely kétségnek eloszlatásához és a sok homályos kérdés földerítéséhez talán maga az Iratok fáradhatatlan munkásságú szerzője is hozzájárulhat.

Ez a két év, melynek sok titkos epizódjáról a magyar közönség előtt Kossuth Iratai lebbentik föl először a fátyolt, hazánk történetének egyik legválságosabb korszaka volt. Konvulziók[*] bent és kint, engesztelhetetlennek látszó ellentét a hatalom és a nemzet között, európai bonyodalmak, államalakulás a szomszéd országban stb. stb. Ily időszakok eseményei, éppen válságos voltuk és titokzatos bonyodalmaik miatt, minden időben jobban érdeklik a közönség figyelmét, inkább izgatják fantáziáját és ingerlik kíváncsiságát, mint a békés idők csendes munkálkodásának történetei. Sokan szeretnek elmerengeni emlékein, és beleringatni magokat a múlt idők álmaiba; önkéntelenül követik Kossuth szárnyaló képzeletét, és szívesen ragadtatják magokat az ő erős hite által. Másokat talán kifárasztott e testes három kötet olvasása, vagy egyiknek megjelenésétől a másikéig elfelejtették a részleteket, s nem vesznek annyi fáradságot, hogy az elszórtan közölt különböző adatokat összehasonlítsák.

Pedig enélkül Kossuth Iratai-ban eligazodni igazán nem lehet, mert azokban az adatok elrendezése, az események csoportosítása, az egymáshoz tartozó részek elhelyezése, szóval irodalmi nyelven mondva: a kompozíció, egyáltalán igen hiányos. Az események egymásutánját Kossuth gyakran félbeszakítja, összetartozó adatokat széjjelszór, olykor egyes leveleket is több darabokra oszt, s egyes darabjait más-más kötetbe teszi. Az áttekintést mindez nagyon megnehezíti. Még inkább nehezítik a figyelemnek a fő dologra fordítását azon mellékes történetek, cikkek, emlékiratok, visszapillantások stb., melyek a három kötet tartalmának legnagyobb részét foglalják el, s melyeket Kossuth az ő soha nem apadó hevével tud elbeszélni; minők, például, az angliai kormányválság* alkalmával véghez vitt hatalmas agitáció, a bankóper*, az 1848-iki forradalomról Angliában s Amerikában tartott szónoklatai és számos egyéb ily részlet – ami magában mind érdekes lehet, de a fő dologra kevésbé tartozik.

Megkísértjük tehát a sok fa között is megkeresni magát az erdőt, s összeszedve az egymáshoz tartozó adatokat, de különben egészen Kossuth elbeszélése nyomán, röviden összeállítani az emigráció eme kétévi mozgalmainak legfontosabb eseményeit.

I.

Az első gondolat, hogy a magyar emigrációnak az Ausztria elleni háborúban szerepet juttassanak, a francia udvar körében támadt. Ez egyébiránt egészen természetes gondolat volt; kevésbé furfangos és a konspirációkban kevésbé otthonos hatalomnak is, mint III. Napoleon, mihelyt viszonyai Ausztria ellen háborúsra fordultak, hamar eszébe jutott volna, hogy a magyar emigrációnak igen jó hasznát veheti.

Különben is az összeköttetések nem hiányoztak. Nemeskéri Kiss Miklós* benn forgott az udvari körökben, sógora volt Thouvenelnek[*], Napoleon későbbi külügyminiszterének; gróf Teleki Lászlónak* és Klapkának szintén megvoltak összeköttetéseik a francia udvarnál.

Mihelyt Napoleon az ő híres „fekete pontjait” föltűnni látta, megkezdte a magyarokkal a kacérkodást.

Az emigránsok – maga Kossuth is – igen jól tudták, hogy e barátkozás egyelőre nem egyéb, mint csalogató síp.

„Valahányszor a háborús hajlamok kerekedtek fölül – írja Kossuth (Irataim I. 87.) –, ők tettek avance-okat[*] a közeledésre, s ezt csak olyankor s addig függesztették föl, amikor s ameddig az európai diplomácia sürgés-forgása a háborús hajlamokat megingatta.”

Az első közeledés már 1858. márciusban történt. Napoleon herceg* Kiss Miklós útján tudatta Kossuthtal, ki ez időben állandóan Londonban lakott, hogy talán háborújok leend Ausztriával, s hogy ennélfogva szívesen látnák, ha Kossuth „egy vagy más formában, röpiratban, nyilatkozatban, kimondaná, hogy mint mindig, úgy most is ellensége Ausztriának, s adandó első alkalommal kész kardot rántani ellene” (Irataim I. 86.).

Kossuth e nyilatkozat kiadását akkor megtagadta, s ez első, korai tapogatózás után, úgy látszik, azon év (1858) végéig egészen függőben maradt az érintkezés, és csak decemberben öltött némileg pozitívabb alakot. Irányinak* Párizsból ez időben Kossuthhoz intézett tudósításai jelentik ugyanis., hogy Teleki László* és Klapka*, lengyel emigránsak közvetítése útján érintkezésbe léptek Napoleon herceggel*, s megígértetett nekik, hogy ha háború lesz, anyagi segélyt kapnak fegyverben és pénzben avégett, hogy Magyarországon fölkelést rendezzenek; Klapka* és Teleki ez anyagi segélyen. kívül szükségesnek tartották azt is, hogy katonai erő, ha csak néhány ezernyi is, nyomuljon magyar földre. De – úgymond Irányi* – „én nem tartom valószínűnek, hogy vörösnadrágosokat küldjenek vélünk; még ha igazán szándéka volna is Napoleonnak az osztrákot tönkrejuttatni, nemigen fogja közvetlenül tenni akarni, nehogy koalíciót idézzen élő maga ellen; az olasz tartományok elvételét merhetik koalíció veszélye nélkül, de Ausztria földarabolását célba venni nemigen” (I. 90.).

Irányi* igen józanul és igen okosan fogta föl akkor a helyzetet. Az események utóbb teljesen igazat adtak néki.

E jelentésekre Kossuth Londonból 1859. január 9-dikéről terjedelmes programiratban válaszolt, melyben, miután óvatosságot ajánl, nehogy csupán egy „Flankenbewegung„-ra[*] használják őket, tüzetesen foglalkozik az emigráció személyi kérdéseivel. Kifejti, hogy a vezér nem lehet más, mint ő; éspedig főleg két okból. Először, mert a hazában a nép tömegeinek bizalma főleg az ő személyében pontosul össze. Másodszor pedig, mivel – úgymond – „kezdjen akárki vezérkedést, ha én nem mozdulok, az angol nép sem mozdul elejét venni a titkos diplomácia szabadságellenes cselekvésének, mert nem lesz bizalommal a dolog iránt. És lenne belőle ismét intervenció, és ha az intervenció sem használna, lenne belőle diplomáciai közbenjárás s vele a magyar függetlenség jövendőjét századokra megölő fatális tranzakció. De ha én vezetem a mozgalmat, az angol nép, mély előtt a magyar ügyét hét év óta, meetingről meetingre* személyesítem, annyira megszokta azt személyemmel azonosítani, hogy fölszólalásomra a nép szava úgy dördül végig Land's Endtől John O'Groatig[*], miszerint nincs az az angol miniszter, aki nem sietne mindén intervenciónak elejét venni, aki merné, merhetné diplomáciájával a harc eredményét ajkainktól elorozni, aki késni merné kormányunk elismerésével, mihelyt kormány leszünk. Eddig s ennyire a közvéleménnyel itt rendén vagyok, mert ismerem rugóit, s bizalmas lábon állok azokkal, akik hatalmas tömegek élén állanak (I. 95.).

Hogy a hazai nép tömegének bizalma akkor főleg Kossuth alakja és neve körül volt összpontosulva, az köztudomású tény. Az angliai befolyást illetőlég azonban nemsokára sajnosan kellett tapasztalnia, hogy a viszonyokat és a politikai rugókat igen félreismerte, midőn népszerűségének hatalmától oly nagy eredményeket várt. Szónoklatait meghallgatták, megéljenezték, magasztalták, őt magát kitüntették és ünnepelték mindenfelé. De azért, mint Lord Landsdowne[*] mondta Pulszkynak[*], a magyar ügyért tűzbe jönni nem jutott eszökbe. Kossuth a saját lelkesedése, a meetingek közönségének cheerje[*] által fölvillanyozva azt remélte, hogy az angol kormány külügyi politikáját is e közönség szimpátiái fogják irányozni. Utóbb azonban be kellett látnia, hogy ebben nagyon csalódott.

Nem nyílott ugyan alkalom próba által szerezni meggyőződést arról, hogy ha a magyar fölkelés létrejő, ha ez ellen valamely hatalom intervenciót kezd, s ha ez intervenciót meggátolni az angol minisztérium elmulasztja: miként kényszerítette volna azt a Land's Endtől John O'Groatig[*] végigdördülő népszava a haladéktalan közbelépésre; de az bizonyos, hogy Kossuth utóbb mindvégig az angol kormányban találta törekvéseinek legkonokabb ellenségét. Megbotránkozva kell panaszolnia, hogy az angol kormány még a saját méltóságát is megtagadva, alacsony módokon igyekezett minden lépése elé akadályokat gördíteni.

Például 1860. szeptemberben, midőn Kossuth Olaszországba ment, hogy Cavourral* egyezkedjék, „az angol kormány nem tartotta méltósága alattinak a hatalmas Anglia diplomáciai képviselőjét Turinban spionná alacsonyítani az ő járása-kelésének kikémlelésére, s hozzá még nem is angol területen, hanem külföldön. Annyira ment a liberális angol kormány kedvhajhászó előzékenysége azon Ausztria iránt, mely megszegve a Legszentebb kötéseket, Magyarország ezredéves történelmi jogát s állami létét lábbal tiporta, hogy Anglia követét egy osztrák szaglár szerepére kárhoztatá” (III. 113.).

Ugyanez időben (1860. október-november) történt, hogy a magyar emigráció részére egy fegyverszállítmány küldetett Romániába, de ezt az oláh fejedelem lefoglaltatta s – íme, ismét „különösen az angol kormány volt az, mely képviselője sir Henry Bulwer[*] által a magyarok ellen a legnyomasztóbb tevékenységet fejtette ki” (III. 254.).

Pár héttel utóbb ismét az angol kormány vetett útjába oly gáncsot, mely miatt Kossuth a legelkeseredettebb kifejezésekkel kénytelen panaszkodni. Ő ugyanis egy angol nyomdában magyar bankjegyeket gyártatott, az osztrák kormány ezt megtudta, pert indított Kossuth ellen az angol bíróságok előtt, kérte a bankjegygyártás betiltását s a már kész jegyek lefoglalását és megsemmisítését – s íme, ez ügyben már nemcsak az angol kormány követte el Ausztria érdekében azon alávalóságot, hogy a magyar pénzjegyek egy példányát a nyomdából, hol azokat gondos fölvigyázat alatt készítették, az angol rendőrség által „nem tudni miként, de mindenesetre nem tisztességes úton birtokába kerítette”, és az osztrák kormánynak rendelkezésére adta – mert az osztrák kormány bűnvádi eljárást szeretett volna Kossuth nyakába keríteni, „az angol kormány pedig semmit sem óhajtott inkább, minthogy Ausztria e kívánságának eleget tehessen” (III. 371.) –, hanem Anglia legfőbb bírói hatalma, a lordkancellár sem átallotta, e pörben hozott ítéletében, „politikai részrehajlásnak elálcázása végett oly nyomorult kibúvólyukhoz folyamodni minőt pirulás nélkül a legarcátlanabb zugprovokátor sem használhatna, s magáévá tenni a fölperes császár sarokba szorított ügyvédjének vad állításait” (III. k. 504.).

Ilyetén sérelmek miatt valóban történtek is az angol parlamentben Kossuth javára egyes fölszólalások és interpellációk, de ezek a Land's Endtől John O'Groatig végigdördülő szózat hatalmában vetett bizalmat vajmi kevéssé igazolták.