Borítószöveg

Az Emma szerelme című kötet végén úgy búcsúztunk el Emmától és Gábortól, hogy éppen önfeledten játszottak három gyönyörű kisfiukkal a balatonkörtvélyesi házuk kertjében, és Emma a negyedik gyermekükkel volt várandós.A három fivér – Tamás, Péter és Gábor, azaz Öcsi – mind külsőleg, mind jellemükben nagyon különböznek egymástól, és mindannyian a maguk egyéni módján próbálnak boldogulni a húszas-harmincas években. A második világháború kitörése és eseményei azonban a Kóthay családot is megtépázzák, a háború után kibontakozó új rendszer pedig baljós árnyékot vet az életben maradottak sorsára.

Az Emma évszázada regényciklus második kötetéből Emma fiainak izgalmas, megható, boldog és elkeserítő pillanatokban gazdag életét követhetjük nyomon.

A trilógia részei:
Emma szerelme
Emma fiai
Emma lánya

© 2017 - 2026 Fábián Janka

© 2017 - 2026 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Váraljai Viktória

Borítókép © Valentino Sani / Trevillion Images

Negyedik kiadás – 2017-ben és 2021-ben megjelent
az Emma évszázadai című kötetben

ISBN 978-615-128-103-1

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Az első kiadások szövegét szerkesztette
Pereszlényi Helga és V. Detre Zsuzsa

A szöveget gondozta Ligeti Szilvia, Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes.

ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban,

www.booklove.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Fédrának és Marcinak

Prológus

1945. augusztus

Tamás a padon ülve egymás után szívta a cigarettákat, miközben a parkban sétálgató embereket figyelte. Milyen rongyos és sovány itt is mindenki! Pedig Párizs első látásra sokkal kevésbé sínylette meg a háborút, mint a szinte földig rombolt Budapest. Az emberek azonban éppen olyan nyomorultnak tűntek – legalábbis a felszínes szemlélőnek. Ha jobban megfigyelte az ember az arcukat, és a tekintetüket, valami remény és derű csillogását fedezhette fel. Még az is látszott, hogy igyekeznek divatosan öltözködni – hiába, Párizs az Párizs! A legtöbben mosolyogtak is. Tamás visszamosolygott rájuk, miközben egyre türelmetlenebbül nézegette karóráját. Hol van már Öcsi? – nyugtalankodott. Mikor telefonon megbeszélték a találkozót – három nappal ezelőtt –, a fiú nem hangzott túl lelkesnek. Öcsi, azaz ifjabb Gábor, Tamás huszonhat éves öccse már több mint fél éve utazott ki Párizsba. Két nappal ezelőttig a család semmit sem tudott róla, ezért mikor végre telefonon életjelet adott magáról, Tamás azonnal ajánlkozott, hogy kiutazik az Orient expresszel, (amely csak nemrég indult újra rendszeresen a háború után), és felkeresi. Édesanyjának, Emmának azt is megígérte, hogy megpróbálja a fiút hazacsalogatni, bár ennek a sikerében a szíve mélyén nem nagyon hitt. Mindegy, azért megpróbálja – fogadta meg újra.

Ekkor a Champ de Mars Eiffel-toronnyal ellentétes végében megpillantott egy sovány, lötyögő ruhás alakot, aki őt nézte, de nem lépett közelebb. Tamás felállt, és eltaposta a félig szívott cigarettáját. Elindult az álló alak felé, akiről messziről úgy sejtette, hogy az öccse lehet. Ahogy közeledett hozzá, és már ki tudta venni az arcát, meg is győződhetett erről. Valóban Öcsi volt. Tamás szíve összeszorult. Milyen ágrólszakadt! Még a háború utáni általános nyomor közepette is feltűnő volt a soványsága, beesett arca. A tekintete azonban dacos volt, és még mindig nem jött közelebb, hanem karba tett kézzel figyelte, ahogy Tamás közeledik hozzá.

– Szervusz, Öcsi!

– Szervusz!

Tamás elmosolyodott, és átölelte az öccsét. Ekkor érezte, hogy Öcsi keze is megmozdult, és köré fonódott.

– Hál’ istennek, élsz! – mondta Tamás, miközben magához szorította a csupa csont és bőr fiút. – Bár éppen hogy csak!

Eltartotta magától Öcsit, és szemügyre vette az arcát. A fiú szája cserepes, vértelen volt, szemei alatt sötét karikák látszottak. Szép, hullámos, világosbarna haja megnőtt, és csapzottan lapult a homlokára, a halántékára és a tarkójára. Barna szeme is mintha még nagyobb lett volna, és lázasan csillogott. Még mindig nem szólt egy szót sem.

– Beteg vagy? – kérdezte Tamás. Öcsi a fejét rázta.

– Jól van – sóhajtott Tamás –, menjünk, üljünk be valahová! Beszélni szeretnék veled.

Öcsi engedelmesen, bár még mindig szótlanul követte a bátyját. Egy közeli kávéház teraszára ültek le, a fák lombjai alá. Tamás magának kávét rendelt, Öcsinek pedig egy pohár tejet és egy szendvicset. A fiú nem tiltakozott, és mikor kihozták a sajtos szendvicset, mohón beleharapott. Tamás aggódó tekintettel nézte.

– Mikor ettél utoljára?

Öcsi megvonta a vállát. Tamás bosszankodni kezdett. Jól ismerte a testvérét, és tudta, hogy soha nem volt a szavak embere, most azonban, miután hosszú hónapok óta mit sem hallottak róla, igazán közlékenyebb lehetne egy kicsit. Úgy döntött, nem adja fel, és tovább faggatta.

– Hol laksz? Miből élsz?

Öcsi végre ránézett, lenyelte a szájában lévő falatot, és válaszolt.

– Rajzolok. Portrékat, épületeket. Mindig megkeresek vele annyit, hogy tudjak szállást fizetni, és ennivalóra is jut. Te csak ne aggódj értem!

– De igenis aggódom! Mindnyájan aggódunk. Képzelheted, Anya és Apa mit éreztek, amikor…

Öcsi torka elszorult, és nagyot nyelt, mielőtt újra megszólalt volna.

– Hogy vannak… a többiek? – kérdezte halkan.

– Jól vannak. Mindenki jól van, a körülményekhez képest. Évikének már három hónapos a kisfia! Még nem is láttad – nézett Öcsire szemrehányó tekintettel. – Különben, Pesten sem túl rózsás a helyzet. Az egész város romokban hever, és…

– Hogy van Dezső?

Tamás egy pillanatig értetlenül bámult Öcsire. Kicsoda? Majd eszébe jutott: hát persze, a macska!

– Az is jól van. Évike tejben-vajban füröszti. Igazán szerencséje van annak a jószágnak, hogy… – Tamás ekkor észbe kapott. Ezt nem kellett volna mondania!

– Bocsáss meg! – suttogta.

– Semmi baj! – mondta Öcsi, és tovább falatozott a szendvicsből. Nem nézett Tamás szemébe.

– Miről akartál velem beszélni? – kérdezte végül, teli szájjal.

– Hiszen tudhatnád! Meg szeretnélek kérni, hogy gyere haza. Nagyon hiányzol mindenkinek. Különösen Anyának, most hogy Péter…

– Ne beszélj róla!

Tamást megdöbbentette az öccse agresszív, támadó hangja és villámló tekintete. Öcsi azelőtt soha nem volt ilyen! Egy pillanat múlva azonban folytatta.

– Tudod, mi történt vele?

– Sejtem. Vagyis, tudom, de nem érdekel. És nem megyek haza. Soha többé.

Tamás egy darabig hallgatott, és szomorúan nézte Öcsit, aki az utolsó morzsáig megette a szendvicset és kiitta a pohár tejet. Őt egyáltalán nem lepte meg ez a válasz, de tudta, Anya milyen csalódott lesz. Ami Apát illeti – nos, ő is nagyon jól tudta, hogy Tamás küldetése nem jár majd sikerrel, bár ezt egy szóval sem mondta, mikor elbúcsúzott a fiától az állomáson.

– Apa küldött neked egy kis pénzt – mondta Tamás. – Frankot. Legalább ezt fogadd el!

Tamás a kabátja belső zsebéből kivett egy barna papírba kötött csomagot, és Öcsi felé nyújtotta. A fiú némi habozás után kinyújtotta a kezét, és átvette.

– Köszönöm. Mondd meg Apának is. És a többieknek is, hogy ne aggódjanak! Csókoltatom őket: különösen Évit és a picit. Mondd meg, hogy jól elboldogulok itt. Majd írok, és telefonálok is, amikor lesz rá pénzem.

– Mihez akarsz kezdeni?

– Még nem tudom. Szeretnék a festésből megélni. Vagy sikerül, vagy nem. Ha nem, akkor majd keresek valami más munkát. Ne félj, már nem vagyok kisgyerek. Nektek még mindig Öcsi vagyok, és ezért azt hiszitek, hogy még most is gondoskodnotok kell rólam!

Tamás fészkelődni kezdett, és felállt.

– Hát, örülök, hogy láttalak. Igazad van, már tényleg nem vagy gyerek, és te tudod, mihez akarsz kezdeni az életeddel. Én viszont nem maradhatok. Otthon van dolgom, és holnap már megyek is haza. Vár a családom, és a hazám, amit újjá kell építeni.

Odalépett Öcsihez, és gyengéden a vállára tette a kezét.

– Vigyázz magadra, Öcsi! Hallod?! És ha bármire szükséged van…

Öcsi ráemelte nagy barna szemét.

– Akkor jelentkezem – nagyot sóhajtott –, borzasztóan hiányoztok, és én is nagyon örülök, hogy láttalak. De nem tudnék hazamenni. Egyvalamit ne feledj el: ti is számíthattok rám. Most ez talán komikusan hangzik, de még nem tudhatjuk, mit hoz az élet.

Tamás kifizette a számlát, és a két fiatalember egymás mellett lassan ballagva, szótlanul elindult az Eiffel-torony felé.

I. RÉSZ

Első fejezet

1922–1925

„Istenem, bárcsak kislány lenne” – fohászkodott Emma, miközben egy pillanatra megállt, és gömbölyödő pocakjára helyezte a tenyerét. Stefi szerint, ha lánnyal várandós az ember, akkor más formájú a hasa – laposabb és szélesebb. Emma letorkolta a cselédlányt, amikor kifejtette neki ezt az elméletet.

– Ez butaság – jelentette ki határozottan, mire Stefi csak megrántotta a vállát.

Ám azóta Emma titokban nézegette a hasát – igen, mintha valóban laposabb lenne, mint az előző három alkalommal. Ej, ostobaság – hessegette el a gondolatot, és újra lehajolt, hogy felvegyen egy karácsonyfadíszt a lábánál lévő dobozból.

– Drága nagysága, hát miért nem teszi fel azt a dobozt egy székre? – pörölt vele Stefi, aki éppen ekkor lépett le a létráról.

A karácsonyfa egészen a mennyezetig ért, és a felső részét csak létrára állva lehetett elérni. Stefi már vagy egy órája fáradhatatlanul lépkedett fel és le, különböző díszekkel, szaloncukrokkal és girlandokkal megrakodva. Emma ezt látva ajánlkozott, hogy segít neki, mivel Stefi már amúgy is rengeteget dolgozott, mire végzett a vacsorával és a takarítással. A másik cselédlányt, Boriskát karácsonyra hazaengedték a falujába, így most minden tennivaló Stefire hárult.

– Ha már ragaszkodik hozzá, hogy segíteni akar, legalább csinálná egy kicsit okosabban! A hatalmas pocakjával a földig hajlong, még ilyet!

Emma mosolygott. Megszokta már Stefi keresetlen stílusát, és különben is, a lánynak igaza volt. Tényleg kényelmesebb lenne egy székről felvenni a díszeket, ám úgy belemerült a gondolataiba, hogy egy ilyen kézenfekvő megoldás eszébe sem jutott. Sóhajtott egyet.

– Jól van, Stefi, rád bízom a díszítést, és nem kontárkodom bele. Inkább behozom az ajándékokat.

Bement a cselédszobába, ahová Stefi segítségével elrejtették a már gondosan becsomagolt ajándékokat. Ez biztos hely volt, ugyanis ide a fiúk soha nem tették be a lábukat. Még Petike sem, aki pedig Stefi kedvence volt, mióta a kisfiúval együtt vészelték át a spanyolnáthát. A cselédlány szobája a saját birodalma volt, és még Emma is csak ilyen kivételes alkalmakkor lépett be ide, mint a mostani. Sok más háziasszonnyal ellentétben soha nem vizsgálta át Stefi holmiját – vakon megbízott ugyanis a lányban. Együtt élték át a háborút, a kommünt, a betegséget és a reménytelenséget, így Stefi olyan volt, akár egy családtag. Most is csak felvette a kosarat, amibe a lány már előzőleg bekészítette az ajándékokat, és kiment a szobából.

A nappaliban leült, és egyenként előszedegette a csillogó papírba csomagolt ajándékokat. Három különálló kupacba rendezte a három kisfiúnak szánt csomagokat.

Tamás, a legidősebb pár napja, huszadikán múlt nyolcéves. A korához képest komoly, okos kisfiú volt, aki még mindig nagyon hasonlított az édesanyjára. Hatalmas sötétkék szeme, és gesztenyebarna, kissé vöröses árnyalatú haja volt. Emma elmosolyodott, mivel megjelent előtte a fiú kedves manóarca, amely a néhány nappal ezelőtti születésnapi ünnepségen megnyúlt a csalódottságtól, amikor kibontotta az ajándékát, és meglátta, mit kapott. Természetesen könyvet, mint mindig, ugyanis Emmához hasonlóan a legjobban mindig annak örült. Ezúttal azonban mást várt, és izgatott arccal tépte le a színes papírt a könyv formájú csomagról. Benedek Elek meséi voltak, és természetesen nagyon örült neki, ám egy pillanatig nem tudta leplezni a csalódottságát. Egy hónappal azelőtt ugyanis szégyenlősen megjegyezte egy családi vacsora alkalmával, hogy naplót szeretne születésnapjára. Tudta, hogy édesanyja, Emma kislány korában naplót vezetett, és később nagyrészt az alapján írta meg első könyvét. Gábor, az apja azonban elnevette magát, és szeretettel megpaskolta a fiúcska fejét.

– Hiszen kicsi vagy még ahhoz! Még írni is alig tudsz. Anya is idősebb volt, amikor megkapta az első naplóját. Mennyi is voltál, drága? Tizennégy?

– Igen – felelte Emma, és a kisfiúra nézett, akinek az arca bíborszínt öltött –, de már azelőtt is írogattam ezt-azt. Igazából, amióta csak megtanultam írni, írtam, viszont már korábban is szerettem történeteket kitalálni. Ha Tominak ehhez lenne kedve…

– Szerintem még akkor is korai. Talán majd jövőre – zárta le Gábor a témát.

Igazából nem is az aggasztotta, hogy Tomi túl kicsi a naplóíráshoz, hanem az, hogy a kisfiú már így is hajlamos volt arra, hogy időnként visszahúzódjon a testvéreitől és a társaitól – bár alapjában véve barátságos és kedves gyermek volt. Ha írásra adja a fejét, valószínűleg még több időt tölt majd magányosan. Annak idején ő is ilyen volt, és nem telt sok öröme benne.

Így hát Tomika születésnapjára nem kapott naplót, Emma azonban megsajnálta a kicsit, és most titokban beszerzett neki egy szép, vastag, bőrkötésű könyvet, ami talán tényleg túlságosan komoly ajándék volt egy ilyen kisfiúnak. Az anyja azonban előre tudta, Tamáska mennyire boldog lesz, és hogy az apjának sem lesz szíve tiltakozni a titkos akció miatt.

A második fiú, Péterke hatesztendős volt, és szinte mindenben különbözött a bátyjától. Külsőleg a nagymamájára, a szőke és kék szemű Évára hasonlított, és gyönyörű volt. Talán lánynak kellett volna születnie, morfondírozott néha Emma, amikor a középső fiacskájára nézett. Ám ilyenkor megcsóválta a fejét: igaz, hogy Peti szép, de semmi lányos nincs benne, különösen, ami a természetét illeti. Folyton meggyűlt vele a bajuk az iskolában, amit idén szeptemberben kezdett el. Elég jól tanult, bár nem olyan jól, mint a bátyja, de állandóan belekeveredett valami csínytevésbe, amelyben mindig ő volt a hangadó. Szépsége és magabiztossága miatt a többiek mindig hallgattak rá, és vakon követték a fiút, bármire is vette rá őket. Emmának és Gábornak gyakran kellett megjelenni az iskolában, és végighallgatni a tanítók és az igazgató végeérhetetlen panaszáradatát a neveletlen lurkójuk miatt. Tomikával ez soha nem fordult elő, így a szülők nem voltak hozzászokva az ezzel járó pironkodáshoz. Hiába próbálták azonban megbüntetni Petit, semmi nem hatott a fiúra, akinek ráadásul Stefi, kivétel nélkül, minden alkalommal a pártját fogta, sokszor Tomika is közbenjárt érte, és végül a szülőket is mindig könnyedén levette a lábukról.

A fiú alakulófélben lévő jelleme egyre inkább emlékeztetett a nagyapjáéra, idősebb Gáboréra, amit az apja némi aggodalommal vett tudomásul. Petike bárkit percek alatt az ujja köré csavart – tudatában volt a szépségének és vonzerejének, és ki is használta azt. Ám egyúttal hiú, felületes és ráadásul kissé erőszakos is volt. Harciassága már korán kitűnt, és sokszor a szelíd Tamáskán vezette le felesleges energiáit. Tomi nem volt verekedős fajta, ilyenkor azonban mindig megvédte magát, és sokszor csúnya vége lett a kakaskodásnak.

Abban is hasonlított megboldogult nagyapjára, hogy már nagyon korán vonzódni kezdett a katonasághoz, és mindenhez, ami a hadsereggel és az egyenruhákkal volt kapcsolatos. Emma néha csodálkozott is ezen: a családjukból senki sem volt ilyen, legalábbis, akit Péterke ismerhetett – vajon kitől tanulhatta? Vagy talán lehetséges, hogy ez az érdeklődés is örökölhető? Ha nem is örültek ennek, karácsonyra azért Gáborral egyetértésben ólomkatonákat és ágyúkat vettek Petinek egy alakuló terepasztalhoz, amit a fiú egy ideje már nagy lelkesedéssel építgetett.

A harmadik fiúcska, ifjabb Gábor, vagyis Öcsi, három és fél esztendős volt. A gyerekek közül ő hasonlított a legjobban az apjára, bár ugyanannyira különbözött is tőle. Igazából senkire sem hasonlított, sem külsőleg, sem jellemében. Nagy barna szeme volt, és világosbarna, hullámos haja, ami nyáron általában kiszőkült, és szép aranyszínben ragyogott. A vonásai nem voltak olyan szépek, mint Péteréi, azonban bájos fiúcska volt. Tamáshoz hasonlóan neki is kedves manóábrázata volt, kis gödröcskékkel az arcán, mikor mosolygott. Ő is inkább szótlan, magának való gyermek volt, de alkalmanként sem olyan közlékeny és barátságos, mint Tomika. Emma néha úgy érezte, mintha a kicsi amolyan kívülállóként megfigyelné őket, bölcs, sötét szemével, és meglenne róluk a véleménye, amit azonban inkább megtartott magának. A két nagyobb fiú verekedésében soha nem vett részt. Túl kicsi is volt még, no meg Petike rájött, hogy öccsét egyáltalán nem olyan könnyű kihozni a sodrából, mint Tamást, így többnyire békén hagyta. Az apja legnagyobb örömére nemrég kiderült, hogy Öcsi örökölte a festői hajlamát és tehetségét. Amióta csak először papírt és ceruzát tettek elé, szívesen és ügyesen rajzolt, Gábor pedig lelkesen segített neki, és biztatta.

Most tehát, érdeklődésének megfelelően, Gáborka egy komplett festék- és ecsetkészletet fog kapni, ami talán túl drága és felnőttes is volt egy ilyen kicsi fiúnak. Ezúttal azonban az apja elfogult volt, és nem támasztott kifogásokat Öcsi kora miatt, mint azt Tamáska esetében tette.

A személyre szóló ajándékok mellett mindegyik fiú megkapja édesanyjuk frissen megjelent karácsonyi mesekönyvét, amelynek Csengettyűszó volt a címe, és amin az asszony már egy éve dolgozott. A könyv közös munka volt a férjével, ugyanis Emma kérésére Gábor készítette el a mesék illusztrációit. A mesekönyv máris nagy népszerűségnek örvendett, nem utolsósorban azért, mert a híres költő, Kosztolányi írt ajánlást hozzá. A huncut tekintetű és kedves bohócmosolyú költő azonnal igent mondott Emma felkérésére, az asszony legnagyobb meglepetésére. Kiderült, hogy olvasta Emma novelláskötetét, és nagyon jó véleménnyel volt róla. Mikor személyesen is találkoztak – Kosztolányi törzshelyén, a New York kávéházban –, a költő nem győzött bókolni az asszony szépségének és tehetségének. Emma persze csak mosolygott rajta, azonban a bókok olyan hevesre sikerültek, hogy hazatértük után Gábor valóságos féltékenységi jelenetet rendezett. A házasságuk során ez volt az első ilyen alkalom, és Emma szívből nevetett a férje viselkedésén.

– Ugyan, te buta! Hiszen a negyedik gyermekedet várom, nem igaz?

Gábor erre lecsillapodott, és már ő is nevetett saját magán. Kosztolányi azonban fiatalabb volt nála, és ráadásul jóképű is. Ahogy pedig Emmára nézett! Az asszony is nyíltan kacérkodott vele, nem csoda hát, hogy Gábor a szívére vette a dolgot. Ám hamarosan megnyugtatta, és némileg el is szégyellte magát. Talán azért is volt féltékeny, mert Emma egy csapásra népszerű írónő lett, és még a híres Kosztolányi is bókol neki? Ez is csak azt mutatja azonban, hogy ő egy különösen szerencsés fickó, amiért ilyen gyönyörű és ellenállhatatlan felesége van.

Emma most újra elmosolyodott, ahogy visszagondolt az esetre. Drága Gábor! Azért titokban azt is bevallotta magának, hogy jólesett neki a férje féltékenykedése.

Az ajándékok sorának még mindig nem volt vége. A fiúk kaptak még labdát (amit Stefi boszorkányos ügyességgel csomagolt be), további könyveket, színes ceruzákat, dominót és nem utolsósorban rengeteg csokoládét, cukorkát, narancsot. Emma a Stefinek szánt ajándékot is becsempészte: egy csinos kézitáskát, vagyis „ridikült”, amire a lány már régóta vágyott, hogy a vasárnapi korzózásain abba pakolhassa a zsebkendőjét, és a többi csip-csup holmit, amelyek haszontalanságoknak tűnnek, ám egy nő nem tud meglenni nélkülük.

Gáborral minden évben megegyeztek, hogy egymásnak nem adnak semmit, ám Emma nagyon jól tudta, hogy a férje úgysem bírja ki, és biztosan készül valamivel, így hát ő is körülnézett, hátha talál valamit, aminek Gábor örülne. Az egyik régiségboltban ráakadt egy tizenkilencedik század közepi balatoni tájképre, ami ugyan alapos tisztításra szorult (és emiatt viszonylag olcsón adták, olyannyira, hogy Emma nem is alkudozott, hanem szó nélkül kifizette a kért összeget), ám még így is gyönyörű volt. Stefi segítségével ezt is becsomagolta, és a festmény most a feldíszített fa mögött, a falnak támasztva várta, hogy lefejtsék róla a papírt.

Emma ismét felsóhajtott, és megnézte az óráját. Ilyenkor ólomlábakon vánszorognak a percek! Már mindennel elkészültek: a fa fel volt díszítve, az ajándékok a helyükre kerültek, és a vacsorát is már csak tálalni kellett. Még csak négy óra volt, de odakint már sötétedett, és a hó szikrázott a meggyulladó utcai lámpák fényében. „Igazán jöhetnének már!” – gondolta türelmetlenül. Ekkor meghallotta a vizsla, Perec ismerős, üdvözlő csaholását az előszobában. Végre, itthon vannak! Hatalmas pocakja ellenére fürgén felugrott, és izgatottan szaladt a fiai és férje elé, akik egymással versenyezve rohantak be a kapun, kis híján feldöntve egymást, az édesanyjukat, és a szeretettel perlekedő Stefit.

Aznap délelőtt, a karácsonyi gyertyagyújtásra várva Apa a három fiúval először megsétáltatta a vizslájukat, Perecet a hóval borított Gellért-hegyen, ahol nagyokat kergetőztek, és hemperegtek a hóban. Majd ebéd után újra felöltöztek, és csomagokkal megrakodva elindultak a Józsefvárosba, hogy meglátogassák Savanyúékat, a munkáscsaládot, akiket a kommün idején költöztettek be hozzájuk a Hegyalja utcai villájukba. Már évek óta így töltötték el a szenteste előtti délutánt, hogy közben időt adjanak az „angyaloknak” a fa feldíszítésére, és az ajándékok becsempészésére. Annak idején, a kommunisták bukása után, mikor Savanyúéknak vissza kellett költözniük a Tömő utcai, földszinti, nyomorúságos lakásba, Gábor megígérte, hogy továbbra is gondoskodni fognak a családról, és ígéretéről soha nem feledkezett meg. A férfi hálát érzett a kis csúf, beteges Savanyúné iránt, aki a legkisebb fiú, Gáborka születésénél segített Emmának és neki. Igyekezett is betartani az ígéretét, amennyire csak tudta, ám maguk Savanyúék sem könnyítették meg a dolgát. A sovány, tüdőbajos asszony – aki minden alkalommal jókedvre derült, ha láthatta Öcsit, akinek a világrajövetelénél jelen volt – az előző évben meghalt. A gyerekek közül is már csak a két legidősebb élt: a tizenkét éves Katalin és a tízesztendős Laci. A többieket tüdőgyulladás vitte el ezerkilencszázhúsz kemény telén – Gábor semmit sem tehetett értük, mivel mire hozzá fordultak, már késő volt. Apjuk, a mogorva, gyanakvó, darabos mozgású és beszédű munkásember még mindig neheztelt Gáborra, és attól kezdve nem látta szívesen a férfit. Mindig megvető arckifejezéssel fogadta el az ajándékokat vagy bármiféle más segítséget, és Gábor emiatt mindig rettenetes zavarban volt az ilyen látogatások alkalmával. A gyerekek is megváltoztak az anyjuk halála óta, és sötét oldalpillantásokkal méregették a jól öltözött, szappanillatú látogatókat. Tomi, Peti és Öcsi megszeppenve álltak meg a küszöbön, míg Gábor zavartan és ügyetlenül próbált valamiféle karácsonyi hangulatot csempészni a sötét, főzelékszagú, szoba-konyhás lakásba.

– Adjon Isten! Boldog karácsonyt! – köszönt be az ajtón.

A kis család az asztal körül üldögélt. A vaskályhában tűz duruzsolt, ezért a szobában jó meleg volt. Savanyú válaszul csak biccentett. Gábor folytatta:

– Hoztunk maguknak fenyőágakat és szaloncukrot. És persze ajándékokat is – rámutatott a fiúkra, akik kesztyűs kezükben szorongatták a csomagokat.

– Köszönjük – mondta Savanyú. A gyerekek még mindig nem szóltak semmit. Gábor most feléjük fordult – az apából, tudta, úgysem húz ki ennél sokkal többet.

– Hogy vagytok, gyerekek? Nem voltatok betegek? Hogy megy a tanulás?

Közelebb lépett, és szemügyre vette Katit, aki évről évre jobban hasonlított az édesanyjára. Gábor aggódott, hogy a lány a tüdőbajra való hajlamot is örökölte, ám Katalin a soványsága ellenére szívós teremtésnek tűnt. Szúrós, fekete, mélyen ülő szemével Gáborra nézett, és meglepően mély hangján válaszolt.

– Én jól vagyok. Laci meg volt hűlve, de már ő is jobban van.

Gábor most a fiúra nézett, akinek a torka valóban be volt kötve egy piros gyapjúsállal. Odalépett hozzá, és megvizsgálta: megtapogatta a nyirokcsomóit, megnézte a nyelvét.

– Igen, tényleg úgy látszik, hogy jobban van. Igyon sok teát, mézzel, és ha lehet, ne menjen ki ebben a hidegben.

Kati, aki az anyja halála után átvette a háziasszonyi szerepet, bólintott. Gábornak ismét összeszorult a gyomra a lelkifurdalástól: talán gyakrabban kellene meglátogatnia a családot! Utoljára szeptemberben járt itt, amikor a tankönyvek megvásárlásához adott pénzt nekik. Hál’ istennek a gyerekek mindketten elég jól tanultak, és meglehetős rendszerességgel jártak is iskolába, legalábbis az anya haláláig. Utána Katalin ki-kimaradozott, és jövőre már valószínűleg dolgozni fog. Gábor újra a koravén külsejű lánykára nézett, és elszorult a szíve. Ennél többet azonban nemigen tehetett értük. Végül mosolyt erőltetett az arcára, és intett a még mindig a küszöbön ácsorgó fiainak.

– Gyertek már be! Adjátok oda Katinak és Lacinak az ajándékokat.

Tamás ekkor beljebb lépett, és ettől a két kisebb is felbátorodott. Petike egyenesen az asztalhoz ment, és Laci kezébe nyomta a csomagokat.

– Tessék! Én neked adom mindet, mert így nem kell megpuszilnom Katit.

A többiek erre mind elnevették magukat, kivéve az apát, és persze Katit, aki gyilkos tekintettel nézte a csinos, szőke fiúcskát. Tamás megsajnálta a lányt.

– Majd én adok neked puszit – lépett oda hozzá –, boldog karácsonyt!

– Köszönöm! De puszi nem kell. Tőled sem.

Kati elvette az ajándékokat (a csomagokban sütemény volt, mesekönyv és meleg ruhák), de nem bontotta ki. Laci sem nyúlt az elé rakott csomagokhoz, pedig látszott rajta, hogy rettenetesen kíváncsi, mi lehet bennük. Ám nem merte kibontani, amíg Kóthayék ott voltak. Gábor megértette ezt, és a fiai felé fordult.

– Akkor mi nem is zavarunk tovább. Gyertek, fiúk! Még egyszer boldog karácsonyt mindnyájuknak! És nyugodtan keressenek fel, ha bármire szükségük van, vagy ha Laci nem lesz jobban.

Ránézett Savanyúra, aki újra csak biccentett egyet. Gábor intett a két nagyobb fiúnak, kézen fogta Öcsit, és kimentek az ajtón. Ekkor megkönnyebbülten felsóhajtott, de a nyomasztó rossz érzése ettől nem szűnt meg. „Hiszen – gondolta – mi megtettük, ami tőlünk telik.” Végtére is karácsony volt, otthon várta őket a feldíszített fa, a vacsora, az ajándékok – egy egészen más világ – vigasztalta magát, miközben szaporán lépkedett fiaival a józsefvárosi bérház belső udvarán keresztül. Az udvarban néhány gyerek hóembert épített, és amikor meglátták a szokatlanul elegáns vendégeket, tátott szájjal bámultak rájuk. Peti ekkor elengedte az apja kezét, lehajolt, és egy hógolyóval gondosan megcélozta a legközelebb álló kislányt. Mindez egy szempillantás alatt történt, így Gábor semmit sem tehetett, hogy megakadályozza. A „lövedék” az arca közepén találta el a kislányt, aki azonnal sírva fakadt. Gábor odaszaladt hozzá, ám szerencsére az ijedtségen kívül más baja nem lett. Peti elnevette magát, mire Gábor dühösen fordult felé.

– Mi a csudát művelsz? Miért csináltad ezt, mondd?

Peti erre megvonta a vállát.

– Olyan bamba képet vágott!

Gábor megragadta a kisfiú karját, de azonnal el is engedte. Ma karácsony van – ma nem büntetheti meg. Peti is tudta ezt, és kihívó mosollyal nézett az apjára. Végül Gábor bosszúsan csak ennyit mormolt:

– Szégyelld magad! A szeretet ünnepén így viselkedsz.

Újra kézen fogta a megszeppent Öcsit, szólt Tamásnak, hogy fogja meg Peti kezét, és elindultak haza. Útközben a gyerekek meg is feledkeztek az incidensről, sőt még Savanyúék nyomasztó karácsonyáról is, és izgatottan tárgyalták, vajon készen áll-e már a fa, és alatta vannak-e már az ajándékok. A két nagyobb természetesen tisztában volt már azzal, hogy az „angyalka”-mese csupán kegyes csalás, és valójában Anya és Stefi néni díszítik fel a fát, ám a legkisebb testvérük, Öcsi kedvéért, aki még áhítatosan hitt benne, ők is buzgón titkolóztak. Már sötétedett, mire visszaértek, és végre beléptek a kapun. Az udvarban Perec kutya fogadta őket, aki azonnal kirohant, mihelyt Emma kinyitotta a bejárati ajtót, és olyan ujjongó boldogsággal ugrált fel rájuk, mintha legalábbis hetek óta nem látta volna őket. Emma az ajtóban mosolygott a csengettyűvel a kezében, és mikor Gábor ránézett, egy csapásra eltűnt a keserű szájíz, amit a délutáni események miatt érzett, és amitől a hazafelé tartó úton végig nem tudott megszabadulni.

• • •

1923. február 5.

Ma nagy nap van! Reggel megszületett a kishúgunk, Évike, aki a szüleink negyedik gyermeke, és első leánya. Apa természetesen nagyon boldog, szinte madarat lehetne fogatni vele, ha ugyan ebben a hideg időben lennének madarak. A testvéreim és én is örülünk, persze különösen Öcsi, aki ezentúl már nem a legifjabb gyerek lesz a családban. Stefi néni szerint a kislány gyönyörű, és bár ebben nem értünk egyet, abban megegyeztünk, hogy szerencsére egészséges. Ez abból is kitűnik, hogy az egész ház zeng a sírásától, amikor éhes vagy valami egyéb baja van.

Tomika még a nyelvét is kidugta igyekezetében, ahogy ügyetlen, ám gondosan kerekített gyerekbetűivel ezeket a sorokat rótta. Igyekezett diplomatikusan fogalmazni (hátha elolvassa valaki, habár mindenkinek a lelkére kötötte, hogy a naplója hétpecsétes titok, és aki ezt megsérti, bizony nagyon megkeserüli), ám nem nagyon tudta leplezni a csalódottságát. Tudta, hogy az egész család, és különösen a szülei kislányt szerettek volna a három fiú után, ám ő titokban abban reménykedett, hogy az új jövevény is fiú lesz. Attól tartott ugyanis, hogy az egyetlen lány kivételezett helyet foglal majd el a szülei – és különösen rajongásig szeretett édesapja – szívében. A mai nap eseményei pedig igazolni látszottak a kisfiú titkos aggodalmait. Mikor Stefi belépett a szobába, ahol korán reggel még pizsamában, összeszorult torokkal várták a kistestvér megszületését, és csak annyit mondott: „Egészséges, és kislány!”, Apa sírva fakadt örömében, és azóta is szinte magánkívül volt a boldogságtól. Mindig is lányt szeretett volna – gondolta Tomi szomorúan –, és most végre teljesült a vágya.

Gábor valóban abban reménykedett – Emmával együtt –, hogy annyi év után lányuk születik. Egymásnak persze mindvégig a bevált szólamot mondogatták: „csak egészséges legyen”, és valóban így is gondolták, de természetes volt, hogy mindketten kislányt szerettek volna végre-valahára. Ám Gábor magában ennek nem túl sok esélyt adott. Így aztán, mikor először meghallotta Stefitől, hogy az újszülött lány (ennél a szülésnél nem volt jelen, mivel annyit aggodalmaskodott, hogy az orvos és Stefi egyszerűen kitessékelte), alig akart hinni a fülének. Mikor beengedték Emmához és a kicsihez, és végre a karjába vehette a lányát, meghatottan ölelte magához a könnyű kis bepólyált, nyöszörgő csomagot.

– Az én kis hercegnőm – suttogta. – Kicsi Évikém!

Emma mosolyogva nézte őket. Igen, most már minden kívánságuk teljesült, és végre teljes a családjuk. Újra van egy Évikéjük. Tudta, hogy Gábor most imádott kishúgára gondolt, aki hatéves korában halt meg, sok-sok évvel ezelőtt, és akinek az érintetlenül megőrzött szobáját csak nemrég ürítették ki a balatonkörtvélyesi házban, ahol egyre több hely kellett a gyarapodó családnak (a nyarak nagy részét ugyanis minden évben a régi villában, a Krisztina-lakban töltötték). A szobában évtizedek óta porosodó holmikat gondosan selyempapírba csomagolták, dobozokba tették, és felvitték a padlásra. Emma akkor fellélegzett: úgy érezte, Gábornak végre sikerült túltenni magát a réges-régi tragédián. Most pedig végre itt van ez a kislány, aki végleg betöltheti az életében akkor keletkezett űrt.

A fiúk örömmel, de persze a vérmérsékletüknek megfelelően eltérő módon fogadták a kishúg érkezését. Tamás összeráncolt szemöldökkel és megfontolt ábrázattal szemlélte a csecsemőt, és viccesen komoly kérdéseket tett fel Stefinek és Emmának, akik hasonló komolysággal igyekeztek válaszolni neki. Peti azonnal fel akarta kapni a kisbabát, és meg akarta neki mutatni a játékait – alig tudták megállítani. Öcsi egy szót sem szólt, csak megfogta Évike kezét, és úgy nézte a kislányt. Nem lehettek sokáig vele, hiszen Anyának és a picinek is pihenésre volt szüksége. Stefi kivitte őket a szobából, és ki-ki ment a saját dolgára: Peti a terepasztalához, Öcsi a festékeihez, Tamás pedig a szobájába, a naplójához. Vajon tényleg csalódás látszott az arcocskáján? – töprengett Stefi. Tomi soha nem volt képes leplezni az érzelmeit, minden azonnal az arcára volt írva. No, ha most csalódott is, majd később megbékél – döntötte el magában a cseléd. Olyan jóravaló kisfiú, és éppolyan nagy szíve van, mint az édesanyjának. Majd kiírja magából a bánatát, és utána minden rendbe jön. A gyerekek gyakran félnek ilyenkor, hogy a szüleik ezentúl kevésbé fogják szeretni őket, de ez idővel elmúlik, és megbékélnek az új helyzettel.

Tomi azonban még napokkal később is lógó orral járkált, és még a naplóírást is elhanyagolta. Hiszen úgyis csak azt írhatta volna bele, hogy az égvilágon minden Évike körül forog! Úgy tűnt, Peti és Öcsi nem vették annyira a lelkükre az életükben beállt változásokat, mint ő. Peti még örült is neki, hogy nem annyira figyeltek most rá, ugyanis így több alkalma volt a rosszalkodásra, és nem is fegyelmezték folyton. Sokkal több időt töltött el Öcsivel, akinek a nyugodt természete őrá is jó hatással volt: együtt festettek, építőkockáztak, dominóztak vagy a konyhában lábatlankodtak Stefi és Boriska körül. Így hát Tomi rosszkedve sokáig nem tűnt fel senkinek – a mámorosan boldog szülők nem tudtak betelni a kislányukkal, a két kisebb fiú pedig megszokta, hogy Tamás – a komoly „nagyfiú” – néha félrevonul egy kis időre, hogy a maga dolgaival foglalkozzon. Utána aztán mindig újra önfeledten játszott a testvéreivel és Perec kutyával. Stefi volt az első, aki felfigyelt rá, hogy a fiú ezúttal a szokásosnál is csendesebb, félrehúzódóbb. Mikor egyik nap Emma, Boriska és Öcsi elmentek sétálni a kicsivel, kihasználva az enyhébb időt, és azt, hogy Emma jobban lett a szülés után, Peti pedig Perecet próbálta idomítani a kertben, Stefi bekopogott Gábor dolgozószobájába, és előadta a férfinak a Tomival kapcsolatos aggodalmait. Gábor elgondolkodva nézett a lányra.

– Szóval azt gondolja, Stefi, hogy Tomi féltékeny a kishúgára? – Stefi megvonta a vállát.

– Én ezt nem mondtam, nagyságos úr. Csak azt hiszem, kicsit többet foglalkozhatnának vele, mert – már meg ne haragudjon – amióta a kislány megszületett, szinte csak ő létezik a maguk számára. A másik két kisfiú annyira nem veszi ezt a lelkére, mint Tamás, de gyanítom, hogy nekik sem esik jól a dolog. Akinek van szeme, az viszont láthatja, hogy a Tomi gyerek szenved ettől a legjobban. Nem hiszem, hogy féltékeny, vagy ilyesmi, mivel nagyon jó gyerek, de… hiszen csak képzelje magát a helyébe, nagyságos uram. Maga hogyan érezne?

Gábor egy darabig szótlanul maga elé bámult. Képzelje magát a helyébe? Hiszen ez nem volt nehéz! Annak idején ő is átélte ugyanezt. Nem, ő sem volt féltékeny a kishúgára, viszont emlékezett rá, mennyire rosszulesett neki, valahányszor az apja feltűnően kivételezett Évikével, a húgával. Most ő is ugyanígy viselkedne? De hiszen megfogadta, hogy ő egészen másképp fogja nevelni a gyermekeit, mint Apa, és most mégis… Ránézett Stefire.

– Igaza van! Köszönöm, hogy felhívta erre a figyelmemet. Majd beszélek Tomival, és… és igyekszem másképp viselkedni ezentúl – elmosolyodott, és felállva a lány vállára tette a kezét. – Igazán, nem is tudom, mi lenne velünk maga nélkül, Stefi drága – mondta, mire Stefi csak zavartan krákogott.

– Hát azt én sem tudom, nagyságos uram – mondta végül kuncogva.

1923. február 21.

Apa az imént bejött a szobámba, és bocsánatot kért, amiért Évike születése óta kissé elhanyagolt bennünket, fiúkat. Én erre igazán nem is tudtam mit mondani, de ő megígérte, hogy ezentúl másképp lesz. Hogy ezt bebizonyítsa, el is vitt engem és Petit – vagyis bocsánat, Petit és engem – cukrászdába. Öcsit nem, mivel ő elkísérte Anyáékat sétálni. Szegény, biztos szomorú lesz, mikor megtudja, bár Peti szerint inkább meg fog pukkadni. Ja, és Apa azt is mondta, hogy nem igaz, hogy mindig is lányt akart volna, és nagyon büszke ránk, fiúkra is. Hiszen a fiúk viszik tovább a család nevét! Arra kért, hogy mivel mi már nagyok vagyunk, és ráadásul fiúk, mindig nagyon vigyázzunk Évikére, mert ez így lovagias. Mi ezt meg is ígértük, Öcsi nevében is.

Mikor hazaértünk, Anyáék már otthon voltak. Anya és Évike lepihentek, mi pedig Apával ki fogunk menni a hegyre megfuttatni Perecet. Lehet, hogy ezentúl tényleg megint minden úgy lesz, mint régen?

• • •

Az 1925-ös esztendő csodálatosan indult a már népes család számára. Évike születése óta felhőtlen boldogságban éltek, és a fiúk kisebb-nagyobb marakodásait leszámítva semmilyen gondjuk nem volt. Emma valamiért mégis nyugtalan volt: úgy érezte, ez az idilli állapot biztosan nem tarthat sokáig. Maga sem értette, miért volt ilyen rossz előérzete. Igaz, hogy ekkoriban egy borzalmas bűntény kavarta fel az egész országot: a hírhedt Lédererné-féle darabolós gyilkosság, amihez foghatóról még sohasem hallottak előtte. Ám ennek semmi köze nem volt – nem is lehetett – hozzájuk, így az asszony nem értette, miért hánykolódik néha egész éjszaka álmatlanul.

A kislánya, Évike már kis híján kétesztendős volt. Gyönyörű, huncut kis angyalka, szőke loknikkal, csillogó, sötétkék szemmel, és gödröcskés arccal. Mindenkit pillanatok alatt elbűvölt, persze elsősorban az édesapját és a bátyjait, akik egytől egyig rajongtak érte, és szinte egymással versengve kényeztették. Leginkább Gábor és Péterke, akire egyébként a bátyjai közül a kislány a legjobban hasonlított. A fiú mintha tudatában lett volna, milyen szépek együtt a kishúgával – mikor mentek valahová, mindig ragaszkodott ahhoz, hogy ő foghassa Évike kezét. Emma magában mulatott ezen: micsoda kis ficsúr! A hatás azonban soha nem maradt el, és Peti szemmel láthatóan élvezte, ahogy az emberek gyönyörködve nézték őket, és még inkább, amikor a tetszésüknek hangot is adtak. Évike persze még túl kicsi volt ahhoz, hogy ő is ilyen hiú legyen, de Emma úgy vette észre, hogy – hál’ istennek – kislányából hiányoztak Péter rossz tulajdonságai, míg a különleges szépség és báj ugyanúgy megvolt benne is.

Mivel Péter és Évike így egymásra találtak, Tamás és Öcsi is közelebb kerültek egymáshoz. Tomi már tízéves múlt, és továbbra is remekül tanult, szorgalmas és okos fiúcska volt. Talán túlságosan is, legalábbis Emma így vélte. Egy kicsit többet is rosszalkodhatna – gondolta néha. Hiányolta Tamásból a saját magára jellemző lázadó természetet. Tomika mindent elfogadott, és mindenkihez megpróbált alkalmazkodni, habár az igazságérzete neki is fejlett volt, és ha úgy adódott, bátran kiállt az igazáért. Legtöbbször azonban igyekezett elkerülni a konfliktusokat. Szinte egyedül Péter tudta kihozni a sodrából, és a fiatalabb fiú különös örömét is lelte abban, hogy a bátyjával kötözködjön. Öcsi, aki idén már betölti a hatodik évét, és szeptemberben iskolába megy, ilyenkor a békítő szerepét töltötte be. Tomihoz hasonlóan a korához képest ő is komoly és érdeklődő volt, de valahogy érezni lehetett rajta, hogy az ő nyugalma mögött valami több is rejlik. Mint a hamu alatti parázs – gondolta az anyja, aki néha eltöprengett, vajon milyen titkok és szenvedélyek rejtőzhetnek Öcsi szép, kifejező, sötétbarna tekintete mögött. Amúgy Péter vele soha nem kezdett ki – talán azért, mert tudta, hogy kisebb testvérével nem lenne olyan könnyű dolga, mint Tamással. Mintha kissé tartott volna a nála három évvel fiatalabb öccsétől. Emma úgy vélte, ez nem is baj. Talán később Öcsi jó hatással lehet a szertelen és könnyelmű Petire, mint ahogy az néha már elő is fordult. Vagy ki tudja – talán a jövő mélyebb konfliktusokat hoz majd felszínre köztük? Ez is előfordulhatott, hiszen annyira különböztek egymástól. Évikét azonban a fiúk mindnyájan szerették, és Emma tudta, hogy a lánya egész életében számíthat majd a bátyjaira. „Éppen úgy rajonganak érte, mint egykor Gábor a kishúgáért” – gondolta Emma mosolyogva.

Mindent egybevéve a család, a hébe-hóba előforduló összezördüléseket leszámítva, harmonikus, zavartalan boldogságban élt az utóbbi néhány évben. Gábort két éve főorvossá nevezték ki a János Kórházban, továbbá az orvosi egyetemen is tanított, Emmának pedig a novelláskötete és a mesekönyve után egy regénye is megjelent (amelynek témája a régi balatoni nyarak és a tó partján szövődő szerelmek voltak). Még a népszerű képes hetilap, a Tolnai Világlapja is közölt a szép, négygyermekes írónőről egy cikket, fényképekkel. Így aztán a család anyagi helyzete évről évre javult, és ez az életvitelükön is meglátszott. Bár nem éltek nagy lábon, és nem szórták a pénzt (a svájci bankszámlákhoz például Gábor soha nem engedte a feleségét hozzányúlni, Emma pedig – aki még jól emlékezett a háború cudar éveire – egyetértett ezzel), egyre több jutott szórakozásra, utazásra, öltözködésre és persze a gyerekek neveltetésére. Az örökmozgó Pétert a tanítói tanácsára elvitték sportolni a Ludovika Akadémiára, hogy ott – az érdeklődésének megfelelően – vívni tanulhasson. Azóta a fiú a hét szinte minden napján edzésekre járt, amit rendkívül élvezett, és aminek a szülei és testvérei is örültek, mivel így sokkal kevesebbet komiszkodott odahaza. Nagyon büszke volt vívóöltözetére, felszerelésére, és halálos komolysággal készült élete első versenyére, ami idén áprilisban lesz. Fontoskodó arccal közölte Öcsivel, mikor a fiú játszani hívta:

– Nincs most időm ilyen haszontalanságokra, Öcsi. Pihennem kell és koncentrálni, hogy az edzéseken helytálljak, és megnyerjem a versenyt.

Öcsi megértően bólintott, és hátat fordított a bátyjának, aki ekkor már meg is bánta a szavait, és legszívesebben visszahívta volna az öccsét. Ám ehhez túl büszke volt, így hagyta, hogy Öcsi szó nélkül kimenjen a szobából.

Gábor egy nap kézen fogta legkisebb fiát, és elvitte őt egy fiatal, ám meglehetősen sikeres festőhöz, Ulrich Ödönhöz, akinek már több kiállítása is volt. A művész, fiatal kora ellenére, nem volt túlságosan „modern”, legalábbis Gábor ízléséhez mérten. A férfi sehogyan sem tudta megemészteni az akkortájt divatos stílusokat: a kubizmust, a szürrealizmust vagy a konstruktivizmust, amit a maga részéről sokkal inkább destruktívnak gondolt. Ulrich leginkább az art decót képviselte, könnyed stílusával, vidám színeivel és hétköznapi témáival. Képein azonban, amellett, hogy modern hatásúak voltak, felismerhetőek maradtak az alakok és a tájak – ezért is lehetett annyira sikeres a konzervatív budapesti közönség körében. Gábor nem akarta Öcsi ízlését befolyásolni, de úgy vélte, a fiúnak először meg kell tanulnia a rajzolás minden csínját-bínját, mielőtt rátalálna a saját, egyedi stílusára. Hiszen olyan kicsi még! Gábor ezért nem is akarta egyelőre rajziskolába vinni. Ulrich hajlandónak mutatkozott rá, hogy – persze busás tandíj fejében – egy héten egyszer foglalkozzon Öcsivel, ha valóban tehetségesnek találja.

A kisfiú megilletődötten nézett körül a festő Andrássy úti, szellős és világos műtermében. Úgy érezte, mintha a paradicsomba csöppent volna! Mindenhol festmények, vásznak, állványok, festékek álltak színes összevisszaságban. Míg Apa a festővel megbeszélte a részleteket, a kicsi tátott szájjal járkált körbe a hatalmas teremben. Egy félig kész festmény előtt megállt, és hosszasan bámulta. Gábor odalépett hozzá.

– Apa, ki ez a meztelen néni? – kérdezte Öcsi, és nagy, komoly szemét az apjára emelte. Gábor elmosolyodott, és leguggolt a fia mellé.

– Ezt aktnak nevezik. Majd te is fogsz ilyet rajzolni, de ahhoz még idő kell. Most pedig gyere, a bácsi szeretné megnézni, hogyan rajzolod le azt a vázát.

Öcsi komoly arccal bólintott, és leült az állvány elé, amit a festő már odakészített neki. Mikor végzett, kérdő tekintettel nézett Ulrichra, aki meg volt elégedve a gyerekkel, ám szándékosan szigorú arcot vágott.

– Jól van – mondta a fiúnak –, kezdetnek ez is megteszi.

1925. április 30.

Peti nagyon boldog és büszke: megnyerte a vívótornát. Kapott egy kupát, amit Anya kitett a nappaliba, a kandallópárkányra, hogy mindenki jól láthassa. De erre semmi szükség nem volt, mivel Petinek úgyis az az első dolga, hogy mindenkinek eldicsekedjen a győzelmével.

Öcsi már egy hónapja jár a festőhöz, Apa barátjához, és nemrég haza is hozott egy képet, ami egy virággal teli vázát ábrázol, és azt mondta, hogy ő festette. Legalábbis nagyrészt, mert bevallotta, hogy a mestere sokat segített neki a virágok megrajzolásában. Anya a képet is kitette a nappaliban, és mivel Öcsi sokkal szerényebb Petinél, ezzel ő szokott a vendégeknek eldicsekedni.

Már csak én nem készítettem semmit, amit a nappaliban ki lehetne tenni – no és persze Évike sem, de hát ő még nagyon kicsi, és különben is, lány. Nekem csak a kitűnő bizonyítványomat lehetne kitenni, vagy ezt a naplót, de hát ezekre igazán senki sem kíváncsi. Attól tartok, nekem nincs különösebb tehetségem semmihez, bár mikor ezt elmondtam Anyának, ő nem értett velem egyet. Azt mondta, ne legyek türelmetlen – ha tehetségem van az íráshoz, vagy bármi máshoz, az később is kiderülhet, hiszen még csak tízéves vagyok. Az írás pedig nem olyan látványos, mint egy sportsiker vagy egy szép festmény.

Tamás persze nem irigyelte a testvérei sikereit, hiszen valóban jószívű, kedves gyermek volt. Amellett példásan szerény is, hiszen még a naplójában sem vallotta be, hogy az édesanyja vele is ugyanúgy dicsekedett, mint az öccseivel: a fiú remekül tanult, és a tanárai nem győzték dicsérni a szorgalmát, valamint a segítőkészségét. Igen, talán valóban ehhez értett a legjobban: hogy másoknak segítsen. Emma már sejtette ezt, de tudta, hogy Tominak magától kell rájönnie, miben találja meg végül a hivatását.

Néhány hónappal ezelőtt a hűséges Stefi és Boriska mellé Emma felvett egy francia nevelőnőt, a szép nevű Aurore Moustier-t. Előtte maguk a szülők igyekeztek nyelvekre tanítani a gyerekeket, akik mind fogékonynak mutatkoztak erre. Sok más polgári, viszonylagos jómódban élő családhoz hasonlóan az együtt töltött vacsorák során hol franciául, hol németül, sőt – Emmának köszönhetően, aki Kanadában nőtt fel – még angolul is társalogtak. A gyerekek ezt jó mókának tekintették, és így szinte észrevétlenül sajátították el a fontosabb európai nyelveket. Most azonban, hogy már egy francia nevelőnőt is megengedhettek maguknak, Emma akcióba lépett, és egy ügynökségen keresztül hamar rábukkant Aurore-ra.

A lány korántsem volt olyan szép, mint a neve, de kedves, jólelkű és művelt teremtésnek tűnt. A kor divatja szerint apródosan rövidre vágott, fekete haja, pufók arca és ehhez képest meglepően karcsú alakja volt. Egyetlen hibája akadt, ami csakhamar ki is derült: szörnyen lusta volt. Mindennap tízig, sőt előfordult, hogy hétvégén délig aludt emeleti szobájában, ami a gyerekszobák mellett volt, és azonkívül, hogy a gyerekekkel társalgott, olvasott, zongorázott és sétált, az égvilágon semmit sem volt hajlandó csinálni. Stefi persze meg is szólta ezért, ám Emma lecsillapította a cselédet. Mademoiselle Aurore-nak ez a dolga, és semmi más, akár tetszik, akár nem! A lustasága ellenére a lány a gyerekekkel igazán jól bánt, különösen Évikével, aki azonnal a kedvence lett. Emma mindig is hajlandó volt elnézni az alkalmazottai kisebb-nagyobb hiányosságait – például Stefi nagyszájúságát vagy Boriska ügyetlenségét –, ha a családjához lojálisak voltak, és a gyerekeit szerették, így most Aurore-ral is meg volt elégedve. Stefi valószínűleg csak féltékeny – gondolta. Előbb-utóbb majd ő is megbékél a francia lánnyal, ahogy annak idején Boriskával is, akit kezdetben pedig szidott, mint a bokrot. Azzal csillapította le Stefit, hogy újra elmondta neki azt, amit már annyiszor, ám aminek a cseléd mindig nagyon örült.

– Ugyan, Stefi, hiszen tudod, hogy nélküled nem mennénk semmire!

Ezúttal azonban Stefi nem válaszolt, hanem gyanús gyorsasággal hátat fordított Emmának, és kinyitotta a sütőt, hogy ellenőrizze a bent piruló pogácsák állapotát.

1925. május 10.

Nagy újság van: Stefi néni férjhez fog menni, és elköltözik tőlünk. Mindenki nagyon örül, de persze szomorúak is vagyunk, különösen Anya és Peti. A Lánchíd közelében lévő pékség tulajdonosa kérte meg a kezét, akinél kenyeret, kifliket és egyéb süteményeket vásárolunk. Kiderült, hogy már egy jó ideje udvarol neki, ami elég mókás, mivel a pékmester már öreg és kövér. Állítólag özvegyember, és már régóta kinézte magának a Stefinket, aki először kikosarazta, de a pék nem adta fel, és mostanra sikerrel járt: Stefi igent mondott neki! A türelem rózsát terem, ebből is látszik. Reméljük, Stefi megtalálja a boldogságot, mi viszont most elég nagy bajban vagyunk, ugyanis új cselédre van szükségünk. Jó alkalmazottat pedig nagyon nehéz találni, legalábbis a szomszédunk, Fáncsyné, az ügyvéd felesége szerint. Ő már csak tudja, hiszen átlagban négy-öt havonta vesz fel új cselédeket. Én nem aggódom: Anya elrendezi valahogyan ezt is, mint mindig mindent.

Gábor döbbenten bámult Emmára.

– Stefi elmegy tőlünk? Férjhez megy? – kérdezte hitetlenkedve.

Ez valóban hihetetlen volt. Hiszen Stefi olyan, mint egy régi bútordarab, vagy még inkább, mint egy családtag. Most pedig csak úgy itthagyná őket?! Annyi év után!

– És te elengeded? – kérdezte a feleségétől, aki az íróasztalhoz húzott egy széket, és leült Gáborral szemben.

– Hogyne engedném! Nem is tudnám visszatartani, de nem is akarnám – mondta Emma némileg felháborodva.

Egy pillanatra elgondolkodott. Stefi huszonöt éves volt, mikor hozzájuk került, most pedig mennyi is? Harminchat. Nagyon önző lenne, ha megpróbálná megakadályozni, hogy végre a saját életét élhesse, főleg azok után, amit évek óta értük tett.

– Persze nagyon fog hiányozni – sóhajtott –, de majd megoldjuk valahogy.

Gáborra nézett, aki a döbbenettől még mindig nem tudott megszólalni. Elmosolyodott, és így folytatta.

– Ki nem találnád, ki veszi el. A Szepesi úr!

Gábor összeráncolta a szemöldökét, úgy töprengett. Az meg kicsoda? Emma, látva a tanácstalanságát, kuncogva tette hozzá.

– Fogalmad sincs, ki az, ugye? A pék, akitől a kenyeret vásároljuk. Özvegyember, már nem egészen fiatal, negyvenkilenc éves, és van egy felnőtt lánya. Nem egy Adonisz, de hát a mi Stefink sem egy Vénusz. Viszont nagyon jóravaló fickó, és Stefinek nyugodt, kényelmes otthont tud biztosítani. Azonkívül így nem kerül messzire tőlünk, és akár mindennap találkozhatunk vele. Ez már csak Petike miatt is fontos, hiszen tudod, mennyire ragaszkodnak egymáshoz.

Gábor még mindig nem szólt semmit, csak gondterhelten ráncolta a szemöldökét. Ez azt jelenti, hogy most új cselédre lesz szükségük, és egy idegent beengedni a házukba mindig hazárdjáték. De legalábbis kényelmetlen. Még ezt a francia fruskát is alig szokta meg – bár az igazat megvallva, a lány nem sok vizet zavart. Stefit azonban nehéz lesz pótolni, ha nem egyenesen lehetetlen. Emmára nézett, és bár előre szégyellte magát a szavaiért, azért megkérdezte:

– Nem próbálkoztál fizetésemeléssel?

– Ugyan, ezt meg sem hallottam! – válaszolta az asszony, rosszalló fejcsóválással. – Nem, nem, drágám, bele kell nyugodni, hogy elveszítjük Stefit. De sebaj, nemsokára úgyis elutazunk Körtvélyesre, és majd ha hazajöttünk, ráérünk foglalkozni a dologgal – ekkor valami eszébe jutott, és felderülve nézett Gáborra –, sőt az is lehet, hogy találunk ott egy lányt. Hiszen Boriska is vidéki leány, és mégis milyen jól bevált!

Gábor sóhajtott egyet – ez a kijelentés, hogy Boriska jól bevált, némi túlzás volt, no de nem akart Emmával vitatkozni. A személyzet az asszonyok dolga – gondolta, majd tudtán kívül magában visszhangozta a kisfia szavait: majd Emma elrendezi!

Az asszony érezte is a vállára nehezedő felelősséget, és gondterhelt arccal lépett ki a férje dolgozószobájából. Bár a többiek – különösen a gyerekek – előtt könnyedséget erőltetett magára, valójában nagyon aggasztotta Stefi távozása. Kicsit úgy érezte, mintha a cseléd cserben hagyta volna, bár ezért az érzésért szégyellte is magát. Stefinek joga van hozzá, hogy a saját életét élje, és ne törődjön azzal, mi lesz velük. De tényleg, vajon mi lesz most? Boriska kedves, jóravaló teremtés volt, de bizony elég ostoba, lassú és ügyetlen. Aurore természetesen teljesen hasznavehetetlen volt a házimunkában, és a gyerekek ellátását sem lehetett rábízni. Ráadásul, mikor megegyeztek a munkakörében, ilyesmikről szó sem volt.

Nincs más választása, találnia kell valakit, aki legalább részben pótolhatja Stefit. Emma alig várta, hogy elutazzanak Körtvélyesre, és beszélhessen erről a barátnőjével, Rozikával. Talán neki lesz valami jó ötlete, ugyanis Emma ezúttal bizony teljesen tanácstalan volt. Újra erőt vett rajta a rossz előérzet, ami az év eleje óta kisebb-nagyobb kihagyásokkal folyton gyötörte. Habár már május volt, és eddig még semmi szörnyűség nem történt, Emma nem tudott szabadulni a nyomasztó gondolatoktól. Végül, mint mindig, ezúttal is megrázta magát. Milyen ostobaság így aggódni! – gondolta. Most különben is az a legfontosabb, hogy megszervezzék és felejthetetlenné tegyék Stefi esküvőjét.

A cseléd beleegyezett, hogy még egy hónapig – amíg a fiúk be nem fejezik az iskolát – velük marad. Utána úgyis elutaznak a Balaton partjára, és arra a kis időre nem volt érdemes új cselédet felvenni. Június közepén tartották meg a szerény, de meghitt esküvőt a Fő utcai plébániatemplomban, ahová a derék pékmester járt vasárnaponként, és ahová ezentúl Stefi is járni fog. A szertartás után az újdonsült asszony a templom ajtajában a szívéhez szorította a síró Petit, és maga is keservesen zokogott, miközben vigasztalni próbálta a kisfiút:

– Ne sírj, édes kisfiam! Hiszen nem megyek a világ végére! Itt leszek, néhány utcányira tőletek. És ha bármire, hallod, bármire szükséged lenne, Stefi nénédre mindig számíthatsz.

Peti válaszul csak hüppögött. Stefi végül zsebkendőjével megtörölte a szemét, kifújta az orrát, és a közelben álló többi gyerekre nézett.

– Ez rátok is vonatkozik. Úgy szeretlek titeket, mintha a saját gyerekeim lennétek. Sokkal jobban, mint ez a francia… személy.

Stefi a fejével Mademoiselle Aurore felé intett, aki Évike kezét fogva állt ott, unott arccal, mivel az egész jelenetből egy szót sem értett. Annyit azonban tudott, hogy végre-valahára megszabadul ettől a goromba pokróc cselédtől, és ennek a maga részéről nagyon örült.

Végül mind elbúcsúztak egymástól, és Stefi hazafelé indult az urával. Kóthayék meg akarták őket hívni ebédre, de Szepesi úr udvariasan, ám határozottan visszautasította a meghívást. A család így lassan hazasétált a napsütésben, megebédeltek, és aznap korán nyugovóra tértek. Másnap hajnalban kellett kelniük, hogy elérjék a Balaton felé induló első gőzöst. Mindenki nagyon izgatott volt: holnap éjszaka már Körtvélyesen alszanak, és hamarosan újra találkoznak a régi barátokkal!

• • •

1925. június 23.

Már két napja Körtvélyesen vagyunk. Tegnap első dolgunk volt meglátogatni Damkóékat. Rozika néni, Anya legjobb barátnője nagyon örült nekünk, és azonnal megtömött mindnyájunkat süteménnyel. A legnagyobb lánya, Joli már tizenhárom éves, és nagyon fenn hordja az orrát, így nem is játszott velünk. A két fiatalabb, Marcsi és Paula viszont elkísértek minket a partra, és amíg Anyáék beszélgettek, mi a vízben játszottunk a lányokkal és Pereccel. Milyen jó, hogy előttünk áll az egész nyár, és semmi egyéb dolgunk nem lesz, mint hogy jókat játsszunk és pancsoljunk!

– Marika, ne edd meg Tomi elől a süteményt! Ejnye, ez a lány olyan falánk, mint a kis gömböc. De lassan úgy is néz ki!

Emma mosolyogva nézte, ahogy Rozika dundi középső lányát próbálta fegyelmezni. Hiszen annak idején ő is pontosan ilyen volt – gondolta az asszony, ám ezt hangosan a világért sem mondta volna ki. Rozika két idősebb lánya, Joli és Marika az édesanyjukra hasonlítottak: egyik jobban, mint a másik, és ez a testalkatukra is igaz volt. Joli már kamaszodott, így jobban odafigyelt az alakjára, ám nagy bánatára minden erőfeszítése ellenére sem tudott igazán lefogyni. Ekkoriban pedig a karcsú, sőt a csupa csont és bőr, fiús testalkatú lányok voltak a divatosak, az úgynevezett garçon típus, és Jolika sajnos soha nem érhette el ezt az ideált, bármennyire koplalt is. Rozika vele emiatt pörölt, Marikával, a kisebbel pedig a torkossága miatt. A középső leány ugyanis éppen ellenkezőleg, mindent képes volt felfalni, ami a szeme elé került. Még a szórakozott Tomi tányérjáról is ellopta a teasüteményt.

A legkisebb lány, Paula különbözött a másik kettőtől. Ő karcsú termetű volt, és már most látszott, hogy jó magasra fog nőni. Valamivel fiatalabb volt Tominál, ám néhány centiméterrel már lehagyta a fiút, amit elégedetten vett tudomásul (és ami Tomit mérhetetlenül bosszantotta). A természete is inkább fiús volt, és soha nem vett részt a nővérei civakodásában, ha pedig valaki kikezdett vele, az árulkodás helyett a verekedést választotta. Talán azért volt ilyen, mert harmadik gyereknek már fiút vártak – mondogatta Rozika. Ám ebben a családban soha nem születnek fiúk – tette hozzá sóhajtva, megjátszott szomorúsággal. Ezért is lett a kislány neve Paula, az apja után, ám tréfásan mindenki Palikának hívta, csontos soványsága, fiúsan rövidre vágott haja és vadóc természete miatt.

Az ötórai tea után a gyerekek Mademoiselle Aurore-ral és Pereccel sétálni indultak a Krisztina-lakból a vízparti korzóra. Gábor és Pali kimentek a kertbe cigarettázni és politizálni, így Emma végre, két nap után egyedül maradhatott Rozikával, és kiönthette neki a szívét.

– Képzeld, Stefi férjhez ment. Nagyon örülök neki, ne értsd félre, de így szükségem lesz még egy cselédre. Boriska egyedül nem győzi a munkát, Aurore pedig… hiszen láttad! Nem tudom, hol találok valakit, aki éppen olyan megbízható, mint Stefi. Már úgy a szívünkhöz nőtt, és szinte családtagnak számított.

Rozika elképedve hallgatta barátnőjét. Stefi otthagyta őket – ezt sohasem hitte volna. No de ha férjhez ment, az más! Így a maga ura lehet. Emmára nézett, és barna szeme huncutul csillogott.

– Most pedig azt várod, hogy én segítsek neked?

Emma visszanézett rá. Jól ismerte a barátnőjét, és tudta, hogy valamit már forgat is a fejében.

– Gondoltam, hátha neked lesz valami jó ötleted. Innen is vinnék fel cselédlányt, ha találnék itt valakit.

Rozika még mindig titokzatos képet vágott.

– És ha én már tudok is egy ilyet?

– Kicsodát?

– Az meglepetés! De ha eljöttök hozzánk, megmutatom őt.

Most Emmán volt a meglepődés sora.

– Új cseléded van? Nem is láttam őt, mikor nálatok voltunk. És elengednéd velem? Ó, Rozika, nagyon szép tőled, de ha neked bevált, nem venném őt el tőled. – Rozika legyintett, és megrázta a fejét.

– Nem erről van szó! Tegnap nem volt otthon, hisz vasárnap volt, és ez a nap a kimenője. De ha meglátod őt, úgyis rögtön rájössz, mire gondolok.

Emmát ez rendkívül kíváncsivá tette, és alig várta, hogy újra elmenjenek Rozikáékhoz, akik másnap ebédre meg is hívták őket. Mikor megérkeztek, az asztal már szépen meg volt terítve, de Emma hiába forgatta a fejét, nem látott sehol egy szorgoskodó cselédlányt. Rozika elmosolyodott, és miután üdvözölte a gyerekeket és Gábort, kézen fogta Emmát, és kivitte a konyhába. Emma megállt a küszöbön, és csak ennyit tudott mondani:

– Szentséges ég!

A konyhában egy fiatal lány állt, akinek világosszőke varkocsai közül Zách Pista arca nézett Emmára. A lány illedelmesen pukedlizett, és köszönt.

– Kezeiket csókolom.

Erzsike volt, Varga Eszter lánya, akit Emma hároméves korában látott Balatonalsópusztán, az udvarukban. Már akkor is a megszólalásig hasonlított az apjára, most pedig… Emma még mindig földbe gyökerezett lábbal bámulta. A lány is tetőtől talpig végigmérte őt ismerős, világoskék szemével. Erzsi azonnal eldöntötte magában, hogy gyűlöli ezt a nőt. Milyen szép és csinos még mindig, pedig már nem is fiatal (Emma harminckét éve rettentő soknak tűnt a tizenhat éves lány szemében). Milyen divatos a ruhája és a frizurája, és milyen karcsú még négy gyerek után is – nem úgy, mint szegény jó Rozália asszony. Emma valóban megszépült az utóbbi néhány évben, a hosszan tartó boldogság és a nyugalom kisimították a vonásait, selymesen fénylő haja puha hullámokban keretezte az arcát, a termete pedig éppen olyan karcsú maradt, mint fiatal lány korában. Az akkoriban divatos zsákruhát hordta, aminek a dereka a csípőjén volt, és csupán a térdéig ért, ám sokakkal ellentétben neki még ez is jól állt, és szinte kislányosnak tetszett benne. Erzsi szemében az asszony a kifinomult előkelőség, és a gondtalan gazdagság megtestesülésének látszott – ettől a látványtól pedig a lány szívében keserűség támadt.

Varga Erzsinek nagyon nehéz élete volt. Nem csak a fizikai nélkülözés miatt, hiszen a lányt szigorú, de dolgos nagyszülei nevelték fel, akik nem voltak túl jómódúak, de amíg éltek, mindig volt mit a tejbe aprítaniuk. A lány azonban hamar megtudta, hogy ő nem hétköznapi teremtés: ő a gróf zabigyereke. Az emberek lépten-nyomon összesúgtak a háta mögött, és ő így sokkal korábban megtanulta az élet sötét titkait, mint más gyermek. Tudta, miért néznek rá ferdén, és miért közösítik ki. Büszke, sőt rátarti nagyanyja arra tanította, hogy ne törődjön másokkal, vagy azzal, hogy miket pletykálnak róla, csakis saját magával. Erzsi úgy tartotta magáról, hogy ő valahogyan különleges, különb, mint a többi ember, és ezért nem zavarta, miket beszéltek róla. Így védekezett a gonosz nyelvek ellen. Míg a nagyszülei éltek, nem engedték őt szolgálni – már csak a rossz emlékek miatt sem. Egy éve azonban az öregek gyors egymásutánban meghaltak, és így Erzsi kénytelen volt elszegődni cselédlánynak a városba, Körtvélyesre. Szerencséje volt, ugyanis a jólelkű Damkóné, akinek három leánya volt, éppen cselédet keresett. Erzsi történetét persze itt is mindenki ismerte, ráadásul a lány a megszólalásig hasonlított az apjára, a fiatal Zách grófra. A városiak azonban hamar megszokták, hogy Varga Erzsi peckes léptekkel, senkire sem nézve lépked végig a városon, és egyáltalán nem érdekli, mit beszélnek róla.

A lány tisztában volt vele, milyen szerepet játszott Emma a szülei történetében, és magában őt okolta a történtekért. Persze tudta, hogy az apja ölte meg az anyját, de azt is, hogy mindezt azért tette, mert el akarta venni ezt az Emmát. Ha ő nincs… nem, azt nem gondolta, hogy akkor a gróf elvette volna a parasztlány szeretőjét, de az életét talán megkímélte volna. Akkor Erzsi élete is egészen másként alakult volna. Mindig is kíváncsi volt Emmára, és most, hogy látta, el kellett ismernie, hogy valóban gyönyörű. Még mindig az. Miatta történt minden! Az ő élete azonban megoldódott, férjhez ment az orvoshoz, Budapestre költöztek, és gyerekei születtek. Az anyja, Varga Eszter holttestét pedig a Balatonból halászták ki. Erzsi fejében ilyen gondolatok kavarogtak, miközben farkasszemet néztek Emmával.

Az asszony hirtelen megragadta Rozika karját, és kihúzta a barátnőjét a konyhából. Bementek a szomszéd szobába, és Emma gondosan betette maguk mögött az ajtót.

– Ne izgulj, nem hallgatózik! – kuncogott Rozika. – Na, mit szólsz?

Emma szeme villogott, az arca pedig kipirult a dühtől.

– Teljesen elment az eszed? – suttogta. – Vegyem fel a Pista lányát cselédnek? Ez a lehető legnagyobb őrültség lenne!

Rozika döbbenten nézett a magából kikelt Emmára.

– Az istenért, de hát miért? Nagyon jóravaló, szorgalmas leány. Azt hittem, még örülni is fogsz neki.

Emma dühösen sóhajtott egyet. Igazán, Rozika néha bosszantóan naiv és ostoba tudott lenni.

– Nem láttad, hogyan nézett rám? Láttam a szemében, hogy engem okol mindenért.

Emma még most is megborzongott, mikor visszagondolt a lány jéghideg tekintetére. Rozika azonban csak legyintett egyet.

– Á, Erzsi mindig ilyen. Kicsit rátarti teremtés, mint sok más parasztlány. De nagyon tiszta és rendes – közelebb intette Emmát –, no meg van valami, amiért én örülnék, ha elkerülne innen. Tudod, milyenek a körtvélyesiek.

Emma egy darabig hallgatott. Hogyne tudná, ő aztán jól tudta! El tudta képzelni, hogyan sutyorognak Erzsi háta mögött, bárhová is megy a lány. Annak idején ő is átélte ugyanezt, mikor nagyjából ennyi idős volt. Rozika, látva, hogy Emma elgondolkodott, még közelebb hajolva így folytatta:

– Van még valami. Ez a lány nagyon tehetséges, és most nem a háztartási munkára gondolok. Tudod, hogy zongorázni és énekelni taníttatom a lányokat, mivel egy művelt kisasszonynak ez elengedhetetlen. Nos, az igazat megvallva, az én lányaim borzalmasan botfülűek. Valóságos kínszenvedés a zeneóra, nekik is, és a tanárnőnek is. Hanem hallanád csak Erzsit! A konyhában fülelve megtanulta a dalokat, és hogy énekel! Akár egy angyal! A múltkor bevittem őt a zenetanárnőhöz, és ő is el volt ragadtatva tőle. Azt mondta, ilyen tehetség százévenként egyszer születik, és hogy taníttatni kellene, méghozzá Pesten.

Rozika felegyenesedett, és kérdőn nézett Emmára, aki még mindig hallgatott.

– Nos? – nógatta Rozika. Emma ráemelte a tekintetét.

– Meg kell beszélnem Gáborral.

– A Pista lányát? Nem, erről szó sem lehet!

Emma rögtön ebéd után félrehívta Gábort, és elmondta neki Rozika javaslatát. A saját fenntartásait nem közölte Gáborral, hogy ne befolyásolja a férfi döntését. Gábor azonban ugyanúgy gondolkodott a dologról, mint ő.

– Nem lenne egészséges helyzet. Bizonyára neheztel rád a történtek miatt. Sajnálom, de nagyon nem tetszik nekem ez az ötlet.

Gábor visszagondolt a sok évvel ezelőtti esetre, mikor Füreden Varga Eszter felkereste őt a kislányával. Emlékezett a kis szőke, szeplős orrú lánykára, aki úgy hasonlított Pistára. Akkoriban sajnálta őket, és szívesen segített volna nekik valahogy. Most is megtenné. De hogy a házában alkalmazza a lányt, aki szakasztott Zách Pista! Emma mintha olvasott volna a férje gondolataiban.

– Most, ha lehetséges, még jobban hasonlít Pistára. Kis híján elájultam, mikor megláttam. Igazán, ennek a Rozikának micsoda ötletei vannak!

Az asszony elhallgatott, majd kissé elborult arccal folytatta.

– Ám valamiben igaza van. Nem jó annak a lánynak, hogy itt van Körtvélyesen, ahol mindenki ismeri, és tudja, mi történt a szüleivel. Továbbá, Rozika szerint nagyon szépen énekel, és taníttatni kellene. Tudom, hogy butaság, de hirtelen úgy éreztem, hogy felelősséggel tartozom érte. Hiszen, ha közvetve is, de én voltam az oka annak, hogy így alakult a sorsa. Talán segítenünk kellene neki valahogyan, nem gondolod?

Emma ránézett a férjére, aki odalépett hozzá, megfogta a kezét, és megcsókolta.

– Drága vagy, hogy így gondolkodsz. De hidd el, nem tartozol érte felelősséggel. Az apjának kellene róla gondoskodnia. Hiszen le sem tudná tagadni!

– Te is tudod, hogy ő soha nem fog. Talán már nem is él. Vagy ha igen, ki tudja, hol van. Szegénykének nincs senkije. Talán most neheztel rám, de ha magunkkal visszük, és felkaroljuk, akkor lehet, hogy egy idő után…

– Ugyan! – legyintett Gábor türelmetlenül. – Csak nem azt akarod mondani, hogy majd hálás lesz? Gondolj csak Savanyúékra!

Emma újra elhallgatott, és egy darabig a kertben lepkékre vadászó Perecet bámulta.

– Igazad van – mondta végül –, de az ember nem azért segít másoknak, hogy cserébe hálát várjon tőlük. – Újra a férjére nézett, és így folytatta: – Jól van. Várjunk még egy kicsit, ne kapkodjuk el a dolgot. Hiszen még úgyis több mint egy hónapig itt leszünk. Ráérünk akkor dönteni.

Visszamentek az ebédlőbe, ahonnan a többiek már átvonultak a szalonba. Ezúttal Gábor is kíváncsian nézett körül, de csak a másik cselédet látta, aki éppen az asztalt szedte le. Erzsinek nyoma sem volt. Ekkor megjelent a szalon ajtajában a pufók Marika, és izgatottan hadonászva szaladt oda hozzájuk.

– Emma néni! Gábor bácsi! Jöjjenek gyorsan! Jolival és Paulával egy kis műsort állítottunk össze Schubert-dalokból. Már csak maguk hiányoznak a közönségből.

Emma és Gábor bementek a szalonba, és elfoglalták a számukra fenntartott helyeket. Joli már a nyitott zongoránál lapozgatta a kottákat, a másik két lány pedig izgatottan sutyorgott mellette. Végül rázendítettek, és az előadás közben felváltva ültek a zongorához, míg a többiek duetteket énekeltek, vagy szólóban adták elő a dalokat. Rozika lefitymáló véleménye, miszerint a lányai „botfülűek”, nem bizonyult megalapozottnak, így az előadás – egy-két becsúszó hamis hangot leszámítva – egészen élvezhető volt. A végén, mikor mindhárman meghajoltak, és felhangzott a taps, Joli intett, hogy még van valami mondanivalója.

– Most pedig következik a meglepetés ráadás – jelentette be.

Kilépett az ajtón, és a karjánál fogva behúzta a zongora mellé a vöröslő arcú Erzsit. Joli a zongora mögé ült, és újra játszani kezdett, a kis cselédlány pedig újra elénekelt néhány, az imént már hallott dalt. A többiek megbabonázva hallgatták. Micsoda különbség! Erzsinek kristálytiszta, csengő szoprán hangja volt, és bár hallatszott rajta az iskolázatlanság, azt még a kevésbé zeneértők is megállapíthatták, hogy valóban istenadta tehetségről van szó. Miközben énekelt, minden zavara egy csapásra elmúlt, átszellemült tekintettel a szemben lévő falat nézte, és mintha meg is feledkezett volna arról, hogy a teremben mások is vannak. Emma oldalra pillantott Gáborra, és látta, hogy a férje is elképedve hallgatja a lányt. Mikor Erzsi befejezte, mindenki lelkesen tapsolt, ám a lány, ahelyett, hogy meghajolt volna, a kezébe temette az arcát, és oldalt kirohant a szobából. Rozika odahajolt Emmához.

– Na, ugye megmondtam! Hát nem csodálatos?

– De igen, valóban nagyon tehetséges – ismerte el Emma, őszinte lelkesedéssel.

Aznap éjszaka újra sokáig álmatlanul hánykolódott. Megint erőt vett rajta a nyomasztó, baljós előérzet, és attól tartott, óriási hibát követ el, ha Zách Pista törvénytelen lányát befogadja a házába. Gábornak igaza van: nem lenne egészséges helyzet. Másrészt azonban tudta, hogy valamit tennie kell, mert most, hogy látta a lányt, és meggyőződött a tehetségéről, valóban felelősséget érzett a sorsa iránt. Mi lenne hát a megoldás? – tépelődött. Talán segíthetnének neki, hogy felkerüljön Budapestre, támogathatnák anyagilag, figyelemmel kísérhetnék az élete alakulását. De hogyan? Hiszen a lánynak senkije sincs. Ha valaki máshoz kerülne szolgálni, új gazdái nem biztos, hogy beleegyeznének abba, hogy ének- és zeneórákra járjon. Túlságosan előkelő elfoglaltság ez egy jöttment kis cselédnek. Elintézhetnék, hogy valamilyen bentlakásos iskolába vagy leányotthonba kerüljön. Emma erre a gondolatra azonnal elszégyellte magát – túlságosan kilógna a lóláb, és mindenki azonnal tudná, hogy így akartak megszabadulni tőle. Nem, bárhogy is töprengett, egyetlen elfogadható megoldást látott: azt, hogy magukhoz veszik a lányt. Nem cselédként, hanem amolyan pártfogoltként, vagy szegény rokonként. Kissé megalázó helyzet, de mégsem annyira, mintha a cselédjükké tennék. Mindent megadnának neki, biztosítanák a zenei oktatását, cserébe pedig Erzsi segíthetne a gyerekek körüli teendőkben. Hiszen Boriska amúgy elvégez mindent: főz, takarít, bevásárol. Igen, ez lesz a legjobb – döntötte el Emma, és miután elhatározta, hogy másnap megbeszéli ezt a lehetőséget Gáborral, végre álomba merült.

Másnap, miután a gyerekek megreggeliztek, ezt követően pedig Aurore-ral és Perec kutyával elindultak a napsütötte tópartra, Emma még megígérte nekik, hogy hamarosan ő is utánuk megy, majd a teraszon kávézó és újságot olvasó Gábor mellé ült. A férfi letette az újságot, és kíváncsian nézett rá – tudta, hogy most fontos bejelentés fog következni. Emma nagy levegőt vett, és belekezdett.

– Kitaláltam, mi legyen Erzsivel.

– Gondoltam, hogy így lesz – mosolygott Gábor –, no és mire jutottál?

Emma előadta férjének az éjszaka kigondolt tervet. Gábor elgondolkodott.

– Igen, talán megpróbálhatjuk – mondta tűnődve, majd Emmára nézett –, tudtam, hogy az lesz a vége, hogy a lány hozzánk kerül. Nos, nem bánom, csak azt remélem, hogy nem fogjuk utólag megbánni ezt a döntést. Viszont… Boriskának így fizetésemelést kell adnunk, hiszen több munkája lesz.

– Persze, ez csak természetes! – válaszolta Emma felderülve. – Meglátod, minden rendben lesz! Erzsi talán nem lesz hálás mindazért, amit érte teszünk, de talán cserébe nem is fogja kikaparni a szemünket, nem gondolod?

Gábor nevetett.

– Nem, nem hiszem, hogy ilyesmire vetemedne! Nem tűnik olyan veszélyesnek…

Ezzel egy időre le is zárták a témát, és mindketten elindultak a kert végébe, ahonnan egészen a teraszig hallatszott a kacagás, Perec csaholása, Aurore felháborodott sikoltozása és a pancsolás összetéveszthetetlen zaja.

Gábor egy hét múlva visszautazott Budapestre, hiszen ő nem hagyhatta ott ennél hosszabb időre a betegeit és a munkatársait.

Emma rábízta Boriska meggyőzését, és azt is, hogy belátása szerint adjon több pénzt a lánynak. Ezalatt ő elhatározta, hogy amennyire lehet, igyekszik megbarátkozni Erzsivel, és azzal a gondolattal, hogy a nyári vakáció végén már vele együtt utaznak haza a Hegyalja utcába.

• • •

1925. augusztus 21.

Hát elérkezett ez a nap is! Hamarosan újra véget ér a nyári vakáció, és kezdődik az iskola. Holnap mindnyájan hazautazunk. A Damkó lányok nagyon sírtak tegnap, az augusztus huszadikai ünnepségeken – kivéve Paulát, de rajta is láttam, hogy szomorú volt.

Ebben az új tanévben nagy változások lesznek. Én gimnáziumba fogok járni, a piaristákhoz. Kicsit tartok tőle, de majd igyekszem megfelelni az elvárásoknak. Peti most megint irigykedik, mint régen, amikor én előbb kezdtem iskolába járni, mint ő. De hát nem tehetek róla, hogy én majdnem két évvel előbb születtem!

A másik változás az lesz, hogy velünk jön haza Damkóék cselédje, Erzsi. Miután Stefi férjhez ment, Anyának szüksége volt valakire, és ezt a lányt választotta. Én nem nagyon értem, miért. Erzsi eléggé fenn hordja az orrát, még jobban, mint Joli, csak azért, mert szépen énekel. Nem hiszem, hogy nagy segítség lesz Anyának, de ő ragaszkodik hozzá. Nekünk azt mondta, hogy kötelességünk felkarolni Erzsit, mivel olyan tehetséges, és mert árva. És hogy el kell neki nézni a hibáit, mivel eddig nagyon nehéz, keserves élete volt. Nos, mi megígértük, hogy megpróbálunk vele összebarátkozni, ám az már látszik, hogy Aurore-ral nem nagyon kedvelik egymást. Kíváncsi vagyok, vajon Boriska néni mit fog szólni az új lányhoz!

• • •

Boriskának nem volt sok beleszólása a dologba, és mivel nem is volt olyan szókimondó teremtés, mint Stefi, ezért inkább megtartotta magának a véleményét. Már hat éve szolgált Kóthayéknál, és a maga csendes, szerény módján ugyanúgy szerette őket és ragaszkodott hozzájuk, mint Stefi. Pest megyéből, Nagykátáról származott, és tizenkilenc éves korában került fel Budapestre. Emmáék előtt egy gyermektelen házaspárnál dolgozott néhány hónapot, ám ők az ügyetlensége és félénksége miatt hamar megszabadultak tőle. Emma akkor talált rá a szerény, alacsony termetű, sovány, markáns arcú, de szelíd, barna szemű leányra, amikor a kommün után már megengedhették maguknak a második alkalmazottat Stefi mellett. Öcsi nem sokkal azelőtt született, ezért a három kisgyermek mellé igazán elkelt a segítség! Boriska mindig is nagy szerencséjének tartotta, hogy a Kóthay családhoz került, annak ellenére, hogy Stefi kezdetben igencsak gorombán bánt vele. A lány azonban hamar rájött, hogy az idősebb cselédnek valójában aranyszíve van, és amelyik kutya ugat… A szárnyai alatt hamarosan talpraesettebb, gyakorlottabb is lett, és most, hogy a szigorú Stefi nem nézett folyton a körmére, magabiztosabb is volt. A fizetésemelésnek persze nagyon örült, hiszen így többet tudott félretenni és hazaküldeni idős szüleinek, és cserébe szívesen vállalt egy kicsivel több munkát. Egyedül azonban kevés volt ahhoz, hogy mindent elvégezzen a nagy házban, különösen, ha az egész család itthon lesz! Ezért aztán némi aggodalommal várta, kit hoz haza Emma nagyságos asszony a balatoni nyaralásból.

Az első találkozás közte és Erzsi között némileg csalódást keltő volt. Boriska annak örült, hogy a lány ilyen fiatal, azonban azt is rögtön látta, hogy kicsit többet képzel magáról, mint kellene. Ráadásul Emma asszony közölte vele, hogy Erzsit valójában nem cselédként alkalmazzák, hanem iskoláztatni fogják, teljes ellátást kap, cserébe pedig a lány a gyerekek mellett és a nagyságos asszonynak fog segédkezni. Boriska ezt ugyan nem egészen értette, de elfogadta. Csak egy kissé barátságosabb lenne ez a lány! Igazán, úgy viselkedik, mint valami álruhás hercegnő – gondolta a cseléd, aki nem is sejtette, milyen közel járt az igazsághoz. Magában úgy vélte, hogy Aurore mellett most a család befogadott még egy ingyenélőt.

Stefi – aki minden héten legalább egyszer meglátogatta őket, megrakodva friss péksüteménnyel – hasonlóan látta a helyzetet, ám ő szokása szerint hangot is adott a véleményének.

– Nagyságos asszony, jól bevásárolt ezzel a lánnyal! Nem hiszem, hogy ne talált volna nála ezerszer különbet, akár itt, Pesten.

– Tudom, Stefi – válaszolta Emma halkan –, de megvolt rá az okom, hogy őt válasszam, hidd el. Nem mondhatom el, hogy miért, de bizonyos okokból ennyivel tartozom neki. Különben is – folytatta vidámabban –, egészen jól bevált. Gyorsan beletanult mindenbe, és jól kiegészítik egymást Aurore-ral. Nekem is sokat segít. Boriskának maradt a főzés és a bevásárlás, hetente egyszer pedig alkalmazok egy bejáró takarítónőt, aki elvégzi a nagytakarítást. Így olajozottan működik minden. Te csak ne aggódj miattunk!

– Ó, szóval, jól megvannak nélkülem is! – csattant fel Stefi megjátszott felháborodással.

– Jaj, Stefi drága, te is tudod, hogy nem erről van szó! Ám te új életet kezdtél. Ne értsd félre, jól tetted! De nekünk is valahogyan folytatni kell a miénket.

– Jól van – sóhajtott Stefi, miközben szedelőzködött. – Hát, isten áldja, nagysága, és vigyázzanak magukra. Nem tetszik nekem, ahogy ez a lány magukra néz!

– Ugyan, Stefi, rémeket látsz – mormolta Emma nem túl nagy meggyőződéssel.

Stefi gondterhelten hagyta el a házat. „No, csak próbálja meg bántani bármelyiküket – gondolta, miközben szaporán lépkedett az utcán a Duna felé –, kikaparom a szemét a kis bestiának, ki én!”

Erzsi valóban hamar beleszokott új szerepébe, és a lelke mélyén nem győzte áldani a jó szerencséjét. Még jó, hogy az Emma asszonynak lelkiismeret-furdalása támadt, mikor meglátta őt, és meghallotta, milyen szépen énekel. És még jó, hogy a férje is ilyen jószívű – az apjától ennek még az ezredrészét sem kapná meg soha, akkor sem, ha az anyja még élne. Erzsi tudta ezt jól. Ám ez nem jelentette azt, hogy hálás lett volna. Gábor és Emma jól átlátták a helyzetet, és Erzsi jellemét. A lány meg volt győződve arról, hogy mindezzel valójában tartoztak neki, és csupán a kötelességüket teljesítik. Amellett gyanakodva, bizalmatlanul tekintett rájuk, és mivel ő maga soha semmit nem tett önzetlenül, ezt másokról sem feltételezte. Biztosan valami hátsó szándékuk van vele, hogy így felkarolták – gondolta, de egyelőre nem látta át, mi lehet az. „Nem hagyom, hogy kihasználjanak” – gondolta összeszorított fogakkal, és elhatározta, hogy mindent megtesz, amit elvárnak tőle, de csak addig a határig, amíg ez az érdekeit szolgálja.

Emma Aurore-ral egy szobába költöztette Erzsit, aminek a francia lány egyáltalán nem örült, de végül kénytelen volt elfogadni, mivel belátta, hogy Emmának nincs más választása. Stefi egykori szobájába Boriska költözött be, aki addig a konyhában aludt. Csak nem tehetik Erzsit a konyhába! Ezt Aurore sem helyeselte volna, mivel ösztönösen érezte, hogy a lány különb ennél.

– Legalább megtaníthatják egymásnak egymás nyelvét – mondta Emma mosolyogva, békítőleg, és erre már az alapvetően vidám, könnyed természetű Aurore is elnevette magát.

– Eh bien! Ça, on va voir!{1}

Emma egykori öreg dajkájához, Madame Peyrou-hoz hasonlóan, Aurore is meglehetősen hadilábon állt a magyar nyelvvel – igaz, ő sem tett különösebb erőfeszítéseket, hogy megtanulja, annak ellenére, hogy már egy éve itt élt, és egyelőre nem is szándékozott visszaköltözni a hazájába. Erzsi viszont – éppen ellenkezőleg – nagyon örült Aurore közelségének, és minden alkalmat megragadott, hogy a lány előkelő és szép hangzású nyelvét megtanulja. Aurore meglepetten tapasztalta, hogy a kis „jöttment” falusi liba milyen könnyen és gyorsan tanul.

Ezen Emma is meglepődött, de nagyon elégedett volt a lány fogékonyságával. Erzsi hamar elsajátította a helyes viselkedést az asztalnál, a helyes beszédet (előtte kissé dunántúliasan beszélt), és visszafogottan, de ízlésesen öltözködni is megtanult. Emma magával vitte őt néhány áruházba, varrónőhöz, kalaposhoz, és beszerzett néhány divatos, de nem hivalkodó darabot a lánynak. Erzsi azzal a gondolattal is kacérkodott, hogy Aurore-hoz hasonlóan apródosan rövidre vágatja a haját, ám erről egyelőre lemondott. Nem szívesen vált volna meg sűrű, világosszőke varkocsaitól, amelyek befonva egészen a derekáig értek.

Az énekórákat is hamar elkezdte: Gábor már szeptember első hetében szerzett neki egy idősebb ének- és zenetanárt az Oktogonnál, aki elég borsos áron vállalta a lány képzését, ám aki azonnal elragadtatással és lelkesedéssel nyilatkozott a tehetségéről. Persze csak Gábornak, mivel Erzsivel nagyon is hűvös és kimért volt – a férfinak ez rendkívül tetszett, és úgy látta, érdemes egy kicsit többet befektetni az órákba, hogy aztán az eredmény annál lenyűgözőbb legyen. Merthogy az lesz, erről meg volt győződve! Egy héten kétszer maga vitte el autón a lányt Ormos tanár úrhoz, ugyanazokon a napokon, mikor Öcsit a festőhöz hordta rajzórára. A fiú is remekül haladt, és idén már a portrék rajzolásával is próbálkoztak. Gábor egyik este a vacsoraasztalnál így tréfálkozott:

– Ha körülnézek itt, csupa művészt látok – egy énekesnőt, egy festőt, egy írót – hirtelen Tamásra esett a tekintete –, ó, bocsánat két írót, és természetesen, egy sportbajnokot is – fordult Péter felé is, mosolyogva.

– Én két festőt is látok! – nevetett Emma, és a férje karjára tette a kezét. – Ne feledd, hogy kitől örökölte a tehetségét a mi kis hallgatag piktorunk!

Gábor válasz helyett csak szomorúan mosolygott. Mostanában egyre kevesebb ideje volt a rajzolásra, amit nagyon fájlalt. A kórházi és az egyetemi elfoglaltságai minden idejét kitöltötték. Nemsokára pedig olyan változások következtek be a család életében, amelyek miatt még az eddigieknél is kevesebb ideje jutott a pihenésre és a szórakozásra.

• • •

1925. október 8.

Hihetetlen – Apa államtitkár lesz! Klebi bácsi (azaz Klebelsberg Kunó kultuszminiszter, de senki sem hívja így, ez olyan lehetetlen egy név!) kérte fel, hogy vállalja az orvosi képzés felügyeletét a régi és az újonnan alapított egyetemeken, államtitkári rangban. Nos, Apa először hallani sem akart róla, Klebi bácsi azonban mindenkit képes magával ragadni a lelkesedésével. Végül meggyőzte Apát, hogy ő a legmegfelelőbb személy erre a posztra, és így Apa elvállalta, bár egyelőre csak ideiglenesen, három hónapra. Anya is biztatta őt, bár én láttam, hogy titokban szomorú volt, hiszen így az eddiginél is ritkábban fogjuk látni Apát.

Én is nagyon büszke vagyok rá, de az én örömembe is üröm vegyül. Egy hónapja kezdtem el a gimnáziumot a piaristáknál, és nagyon sokat jelentett nekem az, hogy Apa néha segített a leckém megírásában. Mostantól, gyanítom, erre egyáltalán nem lesz ideje. No de Anya szerint egy ilyen nagy, gimnazista fiúnak már egyedül is meg kell tudnia írni a leckéjét! Igaza van, és én még az eddigieknél is jobban fogok igyekezni, hogy Apa és persze Anya is büszkék lehessenek rám!

• • •

Gábort – és az egész családot – váratlanul érte ez a megtiszteltetés, és a vele járó hirtelen érdeklődés, különösen a sajtó részéről. Az összes lap, legyen az kormánypárti vagy a kormánnyal kevésbé szimpatizáló, meglehetős jóindulattal írt a negyvenöt éves, négygyermekes orvosról, bemutatták eddigi életútját, beszámoltak párizsi tartózkodásáról, a világháborúban vállalt szerepéről és az azóta kifejtett munkásságáról. A feleségét is emlegették, a szép és elegáns írónőt, aki „azonnal minden társaság fénypontja lesz, ahol csak megjelenik”. A legnépszerűbb lapokban, például a Tolnai Világlapjában (amely már előzőleg is írt Emmáról) képek is megjelentek róluk, Gáborról, Emmáról és még a gyerekekről is. Emma részben örült is ennek, és őszintén büszke volt a férjére, azonban ismét nem tudott megszabadulni a rossz érzéstől, ami egy ideje minden, a családját érintő eseménnyel kapcsolatban feltámadt benne. Jól emlékezett arra is, hogy a pletykaéhes sajtó annak idején hogy kiforgatta az édesanyja, Záchék és Gábor történetét. Évekig szenvedtek annak az egyetlen, még csak nem is teljesen kitalált, ám alaposan kiszínezett cikknek a következményeitől, és a lelke mélyén ismét valami ilyesmitől tartott. A természetétől is távol állt az, hogy élvezze ezt a nagymérvű, heves érdeklődést, és jól tudta, hogy Gábor is kényelmetlennek találja mindezt. Végül azzal nyugtatta magát, hogy minden csoda három napig tart: egy kis idő után a sajtó új szenzációk után fog nézni, és békén hagyja majd őket.

Ám egy november végi napon a balsejtelmei beigazolódni látszottak. Gábor az utóbbi egy hónapban rengeteget dolgozott, és alig látták őt otthon. Aznap is későn ért haza. A gyerekek és a ház alkalmazottai is mind aludtak, csak Emma várta türelmesen a férjét, a konyhában virrasztva, egy bögre forró kakaót szürcsölve. Gábor tizenegy körül érkezett haza, és Emma rögtön látta az arcán, hogy valami baj van. Elé szaladt, segített levenni a kabátját, majd átölelte a nyakát, és megcsókolta. Fürkészve nézett a férfi szemébe.

– Mi történt, drágám? – kérdezte aggódva.

Gábor egy összehajtott újságot vett ki a felöltője zsebéből, és Emma felé nyújtotta.

– Olvasd el ezt! Itt, a harmadik oldalon. Emma rápillantott a cikkre, aminek a címe így harsogott:

AZ ÚJ ÁLLAMTITKÁR FELESÉGE KOMMUNISTA?

Emmának a lélegzete is elakadt. Micsoda? Ezt meg honnan veszik?

– Milyen újság ez? – kérdezte a férjét, amikor már újra képes volt megszólalni.

– Egy jobboldali lap. Az Ébredő Nemzet. Nem túl jelentős orgánum, de attól félek, talán mások is átveszik tőlük ezt az elképesztő történetet. Akkor pedig bajba kerülhetünk! – Gábor Emmára nézett. – De olvasd csak végig!

A cikk szerzője – aki csak D. L. monogrammal szerepelt az írása alján – azt a régi történetet elevenítette fel, amikor Emma, még a kommün idején, ellátogatott Szamuely népbiztos irodájába, hogy panaszt tegyen a házukba beszállásolt második proletárcsalád miatt. Akkor Savanyúék már egy ideje náluk laktak, és szűkösen bár, de valahogy megosztoztak egymással a szobákon, a konyhán, a kerten és a többi helyiségen. Mikor azonban egy felfegyverzett, bőrkabátos alakulat megjelent egy másik népes családdal a Kóthay-villában, Emma elhatározta, hogy elérkezett az ideje a cselekvésnek. Bár nyolc hónapos terhes volt harmadik kisfiával, Öcsivel, felkerekedett, és egymaga elment a rettegett Szamuelyhoz, hogy megpróbáljon valahogyan a szívére hatni. Végül sikerrel járt, de csak azért, mert a népbiztos fiatal felesége is ott volt, és az asszony szíve megesett a törékeny kismamán.

Most éppen ezt fordították ellene. A cikk írója azt állította, hogy ő is ott volt a jelenetnél, amikor Emmát soron kívül bevitték Szamuely irodájába, és az asszony „szemmel láthatólag nagyon jó barátságban volt a kommunista Szamuely nem kevésbé kommunista feleségével. Mi következik ebből? Nem más, mint hogy a mi igen tisztelt új államtitkárunk bájos felesége is kommunista lehet, de legalábbis szimpatizáns. Újra csak arra figyelmeztetjük a Bethlen-kormányt: legyen sokkal éberebb, és ne engedjen ilyen gyanús elemeket az ország kormányrúdjának még csak a közelébe sem!”

Emma döbbenten engedte le az újságot. Ő maga már meg is feledkezett erről a jelenetről. Soha nem gondolta volna, hogy valaki éppen ezzel áll elő! Gábor, aki eddig idegesen fel-alá járkált, most megállt előtte, és karba tette a kezét.

– Nos, mit szólsz hozzá?

Emma még mindig hitetlenkedve csóválta a fejét.

– Igen, ez valóban megtörtént. Elmentem Szamuelyhoz, és a felesége soron kívül bekísért hozzá, mivel látta, hogy várandós vagyok, és nem éreztem jól magam. De hogy ebből arra következtetnek, hogy én is kommunista vagyok! Ez elképesztő! – a férjére nézett. – Most mit tegyünk?

– Egyelőre semmit. Mondom, ez a lap egyáltalán nem jelentős: kis példányszámban jelenik meg, és csak egy bizonyos réteg olvassa. Amíg nem lesz ebből országos hír, tegyünk úgy, mintha nem is olvastuk volna, engedjük el a fülünk mellett. Nem jó packázni ezekkel az emberekkel, és tudod, ha valakire rákennek valamit, azt már nagyon nehéz lemosni. Ha magyarázkodni kezdünk, azzal csak még gyanúsabbá válunk. Hát várjunk. Én azért beszélek erről odabent; hadd tudják meg az igazságot.

Odalépett Emmához, és átölelte az asszonyt.

– Ne félj, nem hagyom, hogy bárki is bántson – suttogta a hajába.

– Nem félek! – válaszolta az asszony. – Csak téged féltelek és a gyerekeket.

Ahogy ott álltak egymást átölelve, észre sem vették, hogy egy emberi alak árnyéka suhan el a félig nyitott konyhaajtó előtt. Erzsi volt az: mikor felkelt, hogy a mosdóba menjen, meghallotta, hogy beszélgetnek. Lelopózott a lépcsőn, és kihallgatta őket.

Eltelt néhány nap, és Emma minden reggel idegesen lapozta fel az országos újságokat. Egyelőre egy szó sem volt a jobboldali lap vádjairól sehol máshol, és az asszony ilyenkor megkönnyebbülten sóhajtott fel. Erzsi közben a gyerekekkel reggelizett, és a kalács és kakaó fölött kíváncsian és kissé gúnyos kifejezéssel nézte Emma arcát. „Na most aztán aggódik a nagysága – gondolta kárörvendve –, hogy a férjecskéje esetleg elveszíti a zsíros állását!” A lány izgatottan várta, hogy mikor tör ki az elkerülhetetlen botrány.

Szerencsére azonban ez nem következett be. Hamarosan fény derült a frankhamisítási botrányra, amelybe ismert politikusok és arisztokraták is belekeveredtek, és ami nagy diplomáciai bonyodalmakat is okozott. A lapok nemsokára másról sem írtak, csakis a világraszóló ügy aktuális fejleményeiről. Emmának nagy kő esett le a szívéről. Mire ez a botrány lecseng, már senki sem fog törődni az Ébredő Nemzet régi cikkével. Csak az nyugtalanította kissé, hogy az újság, amit Gábor hazahozott, egyszerűen eltűnt. Egy darabig kereste, és még a gyerekeket is kikérdezte, hogy nem látták-e valahol, ám a lap nem került elő. Hamarosan az asszony a karácsonyi előkészületekre fordította minden figyelmét, és meg is feledkezett az Ébredő Nemzetről.

Nem is sejtette, hogy a lap Erzsi egyik fiókjának a mélyén lapult.

{1} No persze! Majd meglátjuk!