Mia Sosa

A

LEGROSSZABB

ESKÜVŐI

TANÚ

Kossuth Kiadó

Tartalom

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Egy egész falu kellett a felnevelésünkhöz.

Ez a történet a falu véneinek szól, nektek:

Mãe, Ivany és Reni.

Prológus

Stockton Hotel

Washington D. C.

Három évvel ezelőtt

MAX

A telefonom SMS-csipogása olyan, mint egy vörösbegyé, ami egyáltalán nem készít fel a kijelzőn megjelenő gigakatasztrófára.

Andrew: Minden, amit tegnap este mondtál, értelmet nyert, M. Hála neked, most már látom az igazságot. Nem vehetem el Linát. Neked kell közölnöd a hírt. Ne aggódj, elegánsan fogja kezelni. Eltűnök pár napra, amíg helyre rakom magamban a dolgokat. Mondd meg Anyának és Apának, hogy nemsokára hívom őket!

Túl fiatal és másnapos vagyok én ehhez a szarsághoz.

Használva azt a néhány agysejtet, amely túlélte a tegnapi kocsmatúra következményeit, megpróbálom összegezni a birtokomban lévő, csekély mennyiségű információt. Egy: a bátyámnak, Andrew-nak – aki maga a megtestesült önzetlenség, és aki mindent a terv szerint csinál – ma délelőtt kellene megnősülnie. Kettő: nincs a szállodai szobánkban, ami azt jelenti, hogy megszökött valamikor azután, hogy kidőltem éjjel. És három: soha nem szokott viccelődni; az a karó, amit folyton lenyelve tart, megakadályozza a szórakozás megélésében. Akárhogy is rendezem őket, a kirakós darabjai nem akarnak összeállni.

Lehetséges, hogy Andrew szunnyadó (és borzalmas) humorérzéke hirtelen életre kelt? Úristen, remélem, hogy igen! Kiverekszem magam a felsőtestem köré tekeredett ágyneműből, felülök, és gyors választ pötyögök.

Én: Ez nem vicces. Hívj fel! Most azonnal!

Nincs válasz.

Megcsörgetem a mobilját. Amikor a hívás rögtön a hangpostára megy, elfogadom, hogy nem akar elérhető lenni, és jó utat kívánok neki egyenesen a pokolba.

Ne aggódjak? Elegánsan fogja kezelni? A bátyám egy idióta, ha azt hiszi, hogy Lina nem fog kiborulni, amikor megtudja, hogy nem jelenik meg ma az oltár előtt. Mivel el tudom képzelni a letört menyasszony reakcióját, arra a két mondatra koncentrálok Andrew szövegében, amitől elfog a rosszullét: „Minden, amit tegnap este mondtál, értelmet nyert, M. Hála neked, most már látom az igazságot.” A gond az, hogy nem sok mindenre emlékszem az előző estéből – egy egész üveg Patrón tequila hajlamos befolyásolni az ember rövid távú memóriáját –, nemhogy fel tudnám idézni, milyen baromságokat mondhattam a bátyámnak legénykora utolsó óráiban. Ha mégis tippelnem kellene, valószínűleg azt állítottam, hogy jobb szinglinek maradni, mint megházasodni, és úgy tettem, mintha alaposan megvertem volna őt az élet játékában.

Huszonöt éves vagyok. Ő a bátyám. Ilyenek vagyunk.

Jézusom! Visszahanyatlok a matracra, és átgondolom a következő lépésemet. Valakinek szólnia kell a menyasszonynak. Anyám nem jöhet szóba. Ő tapintatlan. A szüleim huszadik évfordulójának ünnepségén azt mondta Nola nagyanyámnak – az egész vendégsereg előtt –, hogy csak azért hezitált, mielőtt hozzáment volna apámhoz, mert attól tartott, hogy apám a mama pici fia, amit azzal magyarázott, hogy Nola nagyi sokáig szoptatta őt a cicijéből. Pontos idézet. Apám a maga részéről feltenné az oknyomozó riporteri kalapját, és belevetné magát egy invazív igazságfeltáró küldetésbe, mindezt annak érdekében, hogy kiderítse, miért hagyta cserben a bátyám a menyasszonyát. Apa erélyes taktikája nem lenne szerencsés. Ezt első kézből tudom – ez az egyik oka annak, hogy a szüleim elváltak egy évvel ezelőtt.

Mivel részben az én lepcses pofám a felelős ezért a szerencsétlen eseményláncolatért, én vagyok a nyilvánvaló választás. De a fenébe is, nem akarok az lenni…

Lüktető halántékomat masszírozva kierőltetem magam az ágyból, és a fürdőszobába vonszolom magam. Percekkel később, mialatt fogat mosok, szándékosan kerülve a bozontos, vörös szemű tükörképemet, a telefon újra csipog. Andrew. Kiköpök egy kupaknyi szájvizet, visszaszökkenek a hálószobába, és felkapom a telefonomat az éjjeliszekrényről – hogy aztán csalódásként érjen apám üzenete:

Vonszoljátok ide a seggeteket! A bátyád el fog késni a saját esküvőjéről, ha nem ér ide öt percen belül!

Mindennek tetejébe még el is aludtam, ezzel lényegében tönkretéve az esélyemet, hogy eltereljem a vendégeket, mielőtt megérkeznek, amivel egy újabb lapáttal rátettem erre a mai szarkupacra. Minden megfagy bennem: atomok, vérkeringés, az egész mindenség. Akár klinikai halott is lehetnék. Néhány másodperc múlva a szálloda digitális ébresztőórájának harsogása döngeti a koponyámat, és kirángat a kábulatomból. Remegő kézzel rácsapok a kikapcsoló gombra, és a kijelző sarkában gúnyolódó, apró „szundi” ikonra hunyorgok. Tudjátok, mit? Soha többé nem iszom. Na, várjunk! Ez aztán a létező legüresebb ígéret. Különleges alkalmakkor. Persze, az jó lesz. Ezentúl csak különleges alkalmakkor fogok inni. Elmondani a menyasszonynak, hogy a vőlegénye nem jelenik meg az esküvőn, az vajon ilyen alkalomnak minősül? Valószínűleg nem. Akarom-e, hogy annak minősüljön? De még mennyire!

LINA

Sajnálat. Ezt látom Max whiskybarna szemében, csüggedt tartásában, ahogyan próbálja leplezni az ajakbiggyesztését.

Betessékelem az öltözőbe.

– Mi történt?

A hangom olyan, amilyennek lennie kell: nyugodt és egyenletes tónusú. Igen, rendszeresen nyomon követem a napi érzelemkibocsátásomat, ahogy egyesek a napi kalóriabevitelüket, és mivel anyámmal épp most vagyunk túl néhány könnyes percen, épp kifogytam az érzelmekből, vagy pedig közelítek a mai kvóta túllépéséhez.

Miután a szoba közepére lépdel, Max lassan megfordul, egyik kezével az inggallérját babrálja. Ez a legfőbb jele annak, hogy valami nem stimmel: nem azt a világosszürke öltönyt viseli, amelyet Andrew a kísérőinek választott.

– Andrew jól van? – piszkálom egy másik kérdéssel.

Annyira nem lehet nagy a baj, ha Max itt van. Nem ismerem igazán – New Yorkban él, és az esküvőt megelőző ünnepségek nagy részében nem volt itt. De mégiscsak ő Andrew egyetlen testvére, és ha valami szörnyűség történt volna, akkor a bátyjával lenne, nem igaz? Bár, figyelembe véve, hogy Max volt Andrew harmadik tanújelöltje (miután az egyes és a kettes udvariasan visszautasította), ez nem is biztos, hogy így van.

Max összevonja a szemöldökét, amitől a homlokán keletkező ráncok a víz fodrozódására emlékeztetnek.

– Nem-nem, Andrew jól van. Nem erről van szó.

Kezemet a hasamra szorítom, és reszketegen kieresztem a levegőt.

– Rendben, jó. Akkor mi van?

Nyel egyet. Nehézkesen.

– Nem jön. Az esküvőre. Azt mondja, nem tudja végigcsinálni.

Jó pár másodpercig csak pislogok, és feldolgozom. Pislog, pislog, pislog és feldolgoz. Istenem. A sok szervezés. A násznép. A család, akik közelről és távolról utaztak, hogy itt lehessenek. Elképzelem a következményeket, és elborzadok. Anyám és a nagynénéim dühöngeni fognak a nevemben. Még mielőtt véget érne ez a nap, keresőcsapatot szerveznek, hogy megtalálják Andrew-t, és tökön rúgják a Rockette-ek lendületes precizitásával. És ismerve a vállalkozói szellemüket, valószínűleg jegyet is fognak árulni a műsorra, amelynek a „Mogyorótörő” címet adják.

Max megköszörüli a torkát. A staccato hang megzavarja a gondolatmenetemet, és a helyzet súlyossága igazán belém hasít.

Nem megyek ma férjhez.

Összeszorul a torkom és a mellkasom. Ó, ne, ne, ne! Szedd össze magad, Lina! Te profi vagy ebben. Birkózom a könnyeimmel, és visszaküzdöm őket a csatornáikba.

Max előrearaszol.

– Tehetek valamit? Kérsz egy ölelést? Egy vállat, amin kisírhatod magad?

– Nem tudom, mire van szükségem – mondom rekedten, és képtelen vagyok olyan nyugodt viselkedést tanúsítani, mint amilyet reméltem.

Szomorú tekintete találkozik az enyémmel, és széttárja a karját. Belépek az ölelésébe, kétségbeesetten vágyva arra, hogy kapcsolódjak valakihez, és így kevésbé érezzem magam… elsodorva. Finoman ölel át, és valahogy tudom, hogy visszafogja magát – inkább ad, mint elvesz, mintha inkább a felszínen akarna tartani, mintsem magával rántani. A ködön keresztül észreveszem, hogy Max nyirkos, alighanem most zuhanyozott, és meglep, hogy a bőrén nem érződik semmilyen illat. Egy pillanatig eltűnődöm, vajon ragad-e rá az én illatomból, amikor elmegy, aztán ugyanilyen rövid ideig azon tűnődöm, vajon rövidzárlatos-e az agyam.

– Jól vagy? – kérdezi gyengéd, suttogó hangon.

Nem mozdulok. Talán ha mozdulatlan maradok, az segít felmérni a kárt. Minden bizonnyal sértettnek, dühösnek kellene lennem, készen arra, hogy lázadjak az igazságtalanság ellen, amit Andrew elkövetett ellenem. De egyik sem vagyok. Még nem. Az igazság az, hogy zsibbadt vagyok – és rettentő zavarodott.

Andrew kéne hogy legyen „az igazi”. Két éven át érdekes beszélgetések, kielégítő szex és stabilitás jellemezte a kapcsolatunkat. De ami a legfontosabb: soha nem bosszantott direkt – egyetlenegyszer sem –, és nem is tudnék jobb életre szóló partnert elképzelni, mint olyasvalakit, aki nem váltja ki belőlem a legrosszabb impulzusaimat. Ma reggelig úgy tűnt, hogy Andrew és én egy állásponton vagyunk az egybekelésünk kölcsönös előnyeit illetően. Ma már nyilvánvalóan teljesen máshol tart – és fogalmam sincs, miért.

Max kitölti a csendet, és mindkettőnk helyett fecseg.

– Nem tudom, mi ütött belé. Az egyik percben még rendben volt. Aztán tegnap este beszélgettünk. Elmentünk kocsmázni, tudod? Valamikor a Patrón-felesek között mondtam pár butaságot. Onnantól kezdve az egész félresiklott. Sajnálom. Annyira rohadtul sajnálom!

A hangjában érződő gyötrelem megragadja a figyelmemet, egy horgot ad, amit belemélyeszthetek a lelkembe. Inkább bocsánatot kér valamiért, mint hogy vigasztaljon, aminek semmi értelme. Kicsusszanok a karjából, és hátralépek.

– Hogy érted azt, hogy mondtál pár butaságot?

Leesik az álla, és a padlót bámulja.

– Hogy őszinte legyek, nem emlékszem túl sok mindenre. Részeg voltam.

Megkerülöm, hogy ne vakítson el a boltíves, öblös ablakon beáramló napfény – így jobban szemügyre vehetem ezt a balfaszt. Ó, a felhőtlen égbolt is felhúz. A tökéletes esküvőnapi időjárás elpocsékolása legalább néhány nap börtönbüntetéssel sújtandó, kisstílű bűncselekménynek kéne számítania.

– Hogy mondta el neked? Személyesen beszéltél vele?

– Üzenetet küldött – mondja Max halkan, miközben továbbra is a padló osztatlan figyelmének tárgya.

– Micsoda?! Hadd lássam! – követelem.

A felszólításra felkapja a fejét. Néhány másodpercig mozdulatlanul bámuljuk egymást. Kitágul az orrlyuka. Nekem… nem. Tekintete az ajkamra vándorol, amely magától szétnyílik – amíg rá nem jövök, mit művelek, és be nem csukom a számat.

A testhőmérsékletem megemelkedik, és kísértést érzek, hogy ráncigáljam a karomon és a mellkasomon a csipkét. Mindenhol viszketek, mintha milliónyi tűzhangya masírozna a bőrömön Beyoncé Formation című számának dallamára. Elhessegetem a kellemetlen érzést, és kinyújtom a kezem.

– Látnom kell, amit írt – folytatom, és miután nem mozdul, hozzáteszem: – kérlek.

Max hosszan kifújja a levegőt, majd benyúl a hátsó zsebébe, előveszi a telefonját, és rákoppint a kijelzőre.

– Tessék.

Koncentrációtól összeszorított szájjal olvasom a mondathalmazt, amely megerősíti, hogy én, Lina Santos, a washingtoni szakmabeliek feltörekvő esküvőszervezője, hivatalosan is faképnél hagyott menyasszony vagyok. Wow. Oké. Csak. Ja. Ha akarnék, sem tudnék jobban elrugaszkodni az arculattól.

Még mindig Andrew szövegét tanulmányozva összeszűkül a szemem azon a mondaton, ami a legjobban bosszant: „Hála neked, most már látom az igazságot.”

Ó, tényleg? És milyen igazságot segítettél meglátni a vőlegényemnek, Max? Hmm? Istenem, el tudom képzelni, ahogy ezek ketten egy lepukkant kocsmában ülnek és kibeszélnek engem. Sikítani lenne kedvem tőle.

Visszanyomom a telefont a kezébe.

– Szóval, hogy összegezzem. Te és Andrew tegnap este bebasztatok, csevegtetek valamiről, amire állításod szerint te nem emlékszel, e beszélgetés nyomán ő úgy döntött, hogy nem vesz feleségül, és nincs benne annyi tisztesség, hogy mindezt ő maga mondja el nekem.

Max csak vonakodva helyesel, de végül bólint.

– Én is ezt veszem ki belőle, öö…, igen.

– Ez egy pöcs! – mondom nyersen.

– Ezzel nem szállok vitába – válaszolja Max, és egy mosoly merészkedik a lepcses szája szegletébe.

– Te meg egy seggfej vagy.

Elsavanyodik az arca, ám én nagy ívben teszek az érzéseire. Akármilyen képtelenséget is fecsegett tegnap este, meggyőzte a vőlegényemet, hogy meghiúsítsa az esküvőnket. Olyan közel voltam ahhoz, hogy hozzámenjek a hozzám illő férfihoz, és egyetlen részeg beszélgetés mindent felborított.

Felegyenesedek, és felkapom a saját telefonomat az öltözőasztalról, majd SOS-t küldök anyámnak, nénikéimnek és unokatestvéreimnek:

Eu preciso de vocês agora.{1}

Ha azt mondom nekik, hogy szükségem van rájuk, az felkelti a figyelmüket; ha ezt portugálul teszem, akkor másodperceken belül itt lesznek. Addig is rosszallóan nézek a legrosszabb esküvői tanúra, akit valaha is kívánhattam volna.

– Max, megtennél nekem egy szívességet?

– Bármit – feleli, miközben tesz felém egy lépést, és a tekintete bocsánatért esedezik.

– Takarodj a büdös picsába!

Első fejezet

Napjainkban

LINA

Kinyílik a limuzin ajtaja, és a násznép egyszerre kapkod levegő után.

Mert a menyasszony zöldet visel, egészen pontosan karthauzi zöldet.

Bliss Donahue fellibbenti az alakja alsó felét elnyelő, többrétegű taftszoknyát, ügyet sem vetve azoknak a megrökönyödött arckifejezésére, akik érkezésének szemtanúi a századfordulós virginiai fogadóba, amelyet az esemény helyszínéül választott.

Mintha a királyi család veterán tagja lenne, Bliss megáll képzeletbeli alattvalói előtt, és egy kézzel integet a levegőben, arcát felfelé fordítva, hogy a napfényt éppen jól kapja el. A maximális drámai hatás érdekében tartott, félperces szünet után tesz néhány kecses lépést a macskaköves ösvényen. Fodros ruhája hátulját szellő lobogtatja. Az idősebb hölgyvendégek közül néhányan a nyelvükkel csettintve fitymálják a nő megdöbbentő ruháját. Mások láthatóan elborzadnak.

Diszkréten, mint mindig, néhány méterrel odébb állok, készen arra, hogy elhárítsak bármilyen galibát, amely tönkretenné Bliss nagy napját. Bár figyelmeztettem Blisst, hogy a ruha esetleg háttérbe szoríthatja az egyébként elegáns esemény finomabb részleteit, ő ragaszkodott hozzá, hogy a szokatlan szín kiemeli a legjobb vonásait. Véleményem szerint a ruha leginkább a kifogásolható divatérzékét emeli ki, de esküvőszervezőként az én feladatom az, hogy a pár elképzelését megvalósítsam, bármilyen szeszélyes is legyen az ötlet. Noha nem zárkózom el attól, hogy hangot adjak az aggályaimnak, ha a helyzet úgy kívánja, de végül is ez nem az én napom, és ha Bliss egy olyan ruhában akar az oltár elé járulni, amely úgy néz ki, mintha post-itekből tákolták volna össze, hogy teljesítse a Leendő divatdiktátorok (Project Runway) nem szokványos anyagokkal kapcsolatos kihívását, akkor nem állhatok az útjába.

Ez nem jelenti azt, hogy nem értékelem a váratlan dolgokat. Voltak már nagyszerű tapasztalataim innovatív menyasszonyi öltözékekkel (személyes kedvencem egy esküvő, ahol egy leszbikus pár mindkét tagja háromrészes, krémszínű nadrágkosztümöt viselt), és szívesen támogatom a keretekből kilépő terveket, amikor csak lehet – nagyrészt azért, mert azt szeretném, ha a keret nem is létezne. Néha azonban egy fodros karthauzi zöld ruha egyszerűen csak… ízléstelen.

Most, hogy Bliss gond nélkül bejutott a fogadóba, előveszem a telefonomat, és átfutom a szertartás ütemezését. Kétsornyit haladok lefelé a listán, amikor Diana, az asszisztensem és egyben legkedvesebb barátnőm megjelenik a hátam mögött.

– Lina, van egy kis gond – mondja.

A hír adrenalinként lövell szét az ereimben. Hát persze hogy van. És ezért vagyok itt. Megújult céltudatossággal felvértezve megfordulok, és elhúzom Dianát az esküvői helyszín bejáratától.

– Mi az? – Diana arcán nyugodt kifejezés ül. Jó. Sötétbarna szemében azonban huncutság bujkál. Nem jó. – Ó, nem, nem, nem – mondom neki. – Csillog a szemed. Ha neked vicces, akkor én el fogok szörnyedni tőle.

Diana úgy vigyorog, mint a Bolond Kalapos, megragadja a karomat, és a lépcső felé húz.

– Gyere! A vőlegény az. Ezt a saját szemeddel kell látnod.

Követem Dianát az emeletre, a vőlegény öltözőjéhez, és háromszor kopogok. A szememet eltakarva résnyire nyitom az ajtót.

– Ha nincs rajtad ruha, tizenöt másodperced van, hogy elfedd a lényeges részeidet! Rád bízom, hogy eldöntsd, mely részeket kell elfedni. Egy, kettő, három, négy, öt…

– Fel vagyunk öltözve. Minden oké – szól ki Jason, a vőlegény.

A hangjának fojtott éle figyelmeztet, hogy minden egészen biztosan nem oké, és ezt a következtetést a saját szemem is megerősíti, amikor besuhanok a szobába, és leejtem a kezem. Pislogok. Nagyot nyelek. Aztán kinyögök egy evidens, de ostoba kérdést.

– Hova a francba tűnt a szemöldököd?

– Kérdezd ezeket a seggfejeket! Ők azok, akik úgy gondolták, vicces lenne leborotválni az esküvőm előtti este – morogja Jason a három nyoszolyófiú felé mutatva.

Egy kivételével mindegyik seggfej a padlót tanulmányozza. Célpontra lévén szükségem, a szemébe nézek az egyetlen férfinak, aki nem kerüli a tekintetemet.

A túlméretezett karosszékben fetrengő, kócos, piszkosszőke hajú alak böfög és megvonja a vállát.

– Részegek voltunk. Most mit mondjak? – Véreres szemét a vőlegény felé fordítja. – Bocs, haver!

Átballagok a szobán, és az ősember szemmagasságába hajolok, kezemet megelőzésképpen ökölbe szorítva.

– Bocs?! Ennyi telik tőled? Te idióta! Van itt egy menyasszony, aki már hónapok óta erről a napról álmodik. Azt akarja, hogy tökéletes legyen. Emlékezni akar rá még hosszú-hosszú évekig. És most úgy fog rá emlékezni, mint arra a napra, amikor hozzáment egy férfihoz, akinek újszülötthörcsög-bőr van szeme fölött. És csak annyit tudsz mondani, hogy „bocs”?!

Diana belemarkol a ruhám hátuljába, és talpra állít.

– Lina, ez nem segít a helyzeten!

Az arcom belsejébe harapok, amíg az arckifejezésemet szokásosan higgadttá, nyugodttá és összeszedetté rendezem.

– Igazad van. Oké. Mindjárt visszajövök.

Magamban elátkozva az ostoba nyoszolyófiúk közösségét világszerte, elhagyom a szobát, lerohanok a lépcsőn, és a kocsimhoz száguldok. A leharcolt, de többnyire megbízható Volvómban ülve addig turkálok a hátsó ülésen, amíg a kezembe nem akad a vészkészlet. Kinyitom, és átkutatom, hogy megbizonyosodjak róla, benne van-e a sminkkészletem.

Visszatérek, amilyen gyorsan csak a lábam és a praktikus magassarkúm engedi, és megint csak nem merek az előcsarnokban hemzsegő esküvői vendégekre nézni. Amikor újra belépek a szobába, megpillantok egy nőt, aki nyilvánvalóan csatlakozott a társasághoz, amíg én távol voltam. Nem vesződöm azzal, hogy megkérdezzem, ki ő, vagy hogy miért van itt. Csevegéssel nem tudom rendbe hozni a vőlegény szemöldökét, úgyhogy nincs időm rá.

Miután kiterítem a sminkkészletem tartalmát a fésülködőasztalon, odahúzok egy széket a teljes alakos tükörhöz, és megveregetem az ülőlapot.

– Gyerünk, ülj ide! – rendelkezek.

– Mit fogsz csinálni? – kérdezi Jason gyanakvó arckifejezéssel.

– Hogy mit? Természetesen rendbe hozom a galibát, amit a nyoszolyófiúk okoztak.

– Fog ez működni? – kérdezi.

Valószínűleg nem, de a munkám része, hogy magabiztosságot sugározzak kihívást jelentő helyzetekben. Egy kis fiolát emelek a levegőbe.

– Ez szemöldökformázó. Dúsításra szolgál, nem pedig arra, hogy teljes egészében megteremtse a szemöldököt, de remélhetőleg beválik. Nem lesz csinos, de legalább lesz valami ott fent, amikor kimondod az igent.

{1} Szükségem van rátok. (portugál)