Lutter Imre

Ha szeretsz…

Ismert emberek
ismeretlen történetei
versekkel

Lutter Imre

Ha szeretsz…

Ismert emberek
ismeretlen történetei
versekkel

ATHENAEUM

Copyright © Lutter Imre, 2023

Copyright © Grecsó Krisztián, Győrfi Kata, Kányádi Sándor jogutódja, Mesterházi Mónika, Pilinszky János jogutódja, Rab Zsuzsa jogutódja, Szabó Balázs, Szabó Lőrinc jogutódja, Szabó Magda jogutódja, Sztevanovity Dusán, 2023

© Athenaeum Kiadó, 2023

Fotók © Ekler Artúr, Falus Kriszta (Al Ghaoui Hesnáról és Jakupcsek Gabrielláról), Ferencz Zsófia, Kleb Attila (Törőcsik Franciskáról), Novák Dániel, Gálos Viktor (Geszti Péterről), Nagy Márton (Szabó Balázsról), Pitrolffy Zoltán (Gubás Gabiról), Thaler Tamás (Kányádi Sándorról), 2023

Költőportrék © Petőfi Irodalmi Múzeum (Ady Endre, Dsida Jenő, Havas Gyula, József Attila, Juhász Gyula, Karinthy Frigyes, Kosztolányi Dezső, Petőfi Sándor, Pilinszky János, Radnóti Miklós, Szabó Lőrinc, Szabó Magda, Tóth Árpád)

Az eredeti beszélgetések szerkesztője:

Szennik Éva

Leirat:

Baranyi Lia

Tanácsadók:

Barna György

Illés Gabriella

Kiss László

Korompai Gábor

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 315 5

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Szerkesztette: Papp Sándor Zsigmond

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Kötetterv: Pyber Anita

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Előszó

Fotó: Kocsis Judit

Mi a közös Pásztor Erzsi, Besenyei Péter, Jakupcsek Gabriella, Geszti Péter, Balázs Klári, Sváby András és Szabó Győző életében? Az, hogy mindannyiuknál volt egy pillanat, amikor a költészet fordulópontot jelentett, vagy legalábbis nagyon fontossá vált egy olyan sorsdöntő helyzetben, amely meghatározta emberi kapcsolataikat. Mert hiszik, vagy sem, mindenkinél adódhat olyan szituáció, amikor a vers segít: Petőfitől, Adytól, Radnótitól, József Attilától, Tóth Árpádtól, Kosztolányitól, Pilinszkytől, vagy épp Szabó Lőrinctől. Amikor egy vers kimozdít a mélypontról, hangot ad a gondolatainknak, érzéseinknek, és megmutatja, hogy nem vagyunk egyedül.

Ez a könyv nem átlagos interjúkötet, annál sokkal több. A kedvelt, gyakran idolnak tekintett művészek, sportolók, médiaszereplők életük legféltettebb titkairól is lerántja a leplet, csak hogy kiderüljön, mennyire hasonló lehet az életük a miénkhez, illetve a kötetbe zárt költőkéhez. Könnyekig vicces és megrázó jelenetek játszódnak le előttünk, mialatt a vendégek őszintén vallanak érzelmeikről, arról, hogy miért ragaszkodnak számukra fontos emberekhez, és miért viseli meg annyira őket a lélektől lélekig tartó hosszú, néha áthidalhatatlan távolság. Nem ritka, hogy elszakad a cérna, miközben a múlt és a jelen találkozik bennük és a versekben. Megismerjük a vendégek legmeghatározóbb gyerekkori élményeit, szóba kerül a szülőkkel és a gyerekekkel való kapcsolat, szakmájuk kulisszatitkai és a gyakran eltitkolt érzelmek is. Szerelmek, barátság, hit, közélet, hétköznapi játszmák, küzdelmek, kitaszítottság, megalkuvás, terror, revans, család, együttlét, érzelmek kerülnek fókuszba, miközben az is világossá válik, hogy a költészet nem az elitkultúra része, hanem életünk lenyomata.

Az aranymetszésben mindenkinél ott a szeretet, a szerelem és a barátság. Izgalmas beszélgetések, ismeretlen történetek, párhuzamos életek ismert és közkedvelt szereplők révén. Olvassanak a Sorok között Lutter Imrével!

GESZTI PÉTER

„Nélkülük szomorúbban öregednék meg”

„Mindig eszembe jut az a mondás, hogy: »Nincs szomorúbb annál, mint egy öreg forradalmár és egy fiatal konzervatív«. Idősebb korában az ember kezdi elhelyezni azokat a mérföldköveket, amelyek segítségével fel tudja mérni a helyét a világban, nekem ezt a családom hozta el gyönyörűen. Megtanítottak alázatra, hogy saját magamon kívül másra is képes legyek odafigyelni.”

SZERGEJ JESZENYIN

Ki vagyok?

Ki vagyok? Csak álmodom, tünődöm,

szemem kékjét homály itta fel.

Mellékesen élek itt a földön,

épp csak úgy… együtt a többivel.

Megszokásból csókollak, csak éppen

mert csókoltam mást is eleget,

s mintha gyufát lobbantok sötétben,

szép szavakat úgy mondok neked.

„Mindörökké”, „kedvesem”, „csak téged”…

De a lelkem dermedt és üres.

Hogyha magad ajzod szenvedélyed,

igaz szót szívedben ne keress.

Tüzemet már semmi fel nem szítja,

vágyak nélkül élek, csendesen.

Erre-arra hajló karcsú nyírfa:

születtél sokaknak és nekem.

Magamnak mindig társat kerestem,

s tűrtem komor fogság nyűgeit.

Nem vagyok féltékeny egy kicsit sem,

nem illetlek rossz szóval, ne hidd.

Ki vagyok? Csak álmodom, tűnődöm,

szemem kékjét homály itta fel…

Szerettelek téged is a földön,

épp csak úgy… együtt a többivel.

(Rab Zsuzsa fordítása)

Lutter Imre: A laikus azt gondolná, hogy a sztárok életében alig akadnak mélypontok vagy nehezebb időszakok.

Geszti Péter: A 2010-es évek meglehetősen nehezen indultak nekem a hazai közállapotok miatt. Akkor volt egy három-négy évig tartó lelki mélyrepülésem. Látszólag minden jól ment, mentorként villogtam az X-Faktor műsorában, de belül nem voltam jól. Elsötétedett, elfelhősödött bennem az élet. Ez látható és érzékelhető volt, akár a munkai, akár a családi jelenlétemben. A feleségem kifejezetten arra kért, hogy próbáljak megszabadulni attól a tehertől, amit a közélet nyomása okoz bennem. És egyszerűen nem ment. Aztán egy nap hazamentem, és megláttam ötéves Sára lányom rajzát. Ez volt az a pont, amikor az antennáim rögtön levették a jelet, amit a gyerek küldött, hogy valami nem stimmel velem. Sári rajzolt egy képet, amin volt házikó, napocska, felhőcske, pillangó, ő maga királylányként, egyszóval igazi cuki kis gyerekrajz volt. Én pedig megkérdeztem tőle, hogy ki kicsoda a képen, hogy az általa alkotott családképet tudjam értelmezni. Azt válaszolta, hogy ő a királylány, a húgocskája, Lencsike a pillangó, anya a napocska. Majd jött részemről a nagy kérdés: „És apa?” Picit elgondolkodott, és azt mondta: „Te az esőfelhő vagy!” Amikor imádott kislányom nem azt mondta, hogy felhő, hanem azt, hogy esőfelhő vagyok, akkor felrobbant bennem minden, és feleszméltem, hogy: borzalom, ilyennek lát a gyerekem!

L. I.: Megdöbbentő élmény és ritka felismerés egy olyan embernél, aki egyfolytában pörög. Ez mindig így volt? Hogyan emlékszel vissza azokra az évekre, amikor megismert téged az ország?

G. P.: Szinte egyszerre futottam be a médiában a televíziós és rádiós felületeken, illetve a Rapülők együttessel. Ezt megelőzte egy hosszú szárnypróbálgató időszak, amikor dalszövegeket írtam az Első Emeletnek, a velük töltött évek alatt tanultam meg dalszövegeket írni – valamennyire.

L. I.: Majdnem mindegyiket te írtad nekik? Mert az iszonyatosan sok…

G. P.: Igen, nyolcalbumnyi. A harmadik album közepén jöttem rá, hogy most már meg kellene tanulnom rendesen dalszöveget írni. Addig csak írogattam, azt hittem, jól csinálom, de ma már tudom, hogy lassan értem meg rá. A rendszerváltás idején jutottam el oda képességben és ambícióban, hogy valami újat próbáljak gurítani. Ez összekapcsolódott azzal, hogy akkoriban hirtelen minden olyan szabad lett egy időre. Egyszerre vezettem három-négy tévéműsort az egykori királyi tévében. Ott volt az Ász, a Rockstúdió, előtte pedig a Mi, ti, ők. Aztán jött a nagyon nagy nézettségű Megáll az ész!, ami a Dallas után ment péntek este, ötmillió ember nézte. Nézettsége közel volt a Friderikusz Show-hoz. Szóval, sok mindenre rápörögtem, a Danubius Rádióban is én vezettem a slágerlistás műsort. Valahogy eközben találtam rá egy másfajta dalszövegírói stílusra. Ennek az egyik legnagyobb újdonsága és élménye az volt, hogy saját magamnak írtam szövegeket. Egyfajta játékos önkifejezési módot találtam a rapben. Ez azért is volt szerencsés, mert az én hangommal nem nagyon lehet az Operában trubadúrkodni, viszont volt bennem egy erős önkifejezési szándék. Ebben az is segített, hogy a slágerlistás műsor vezetése során az elsők között voltam, aki az új zenékkel találkozhatott.

L. I.: Akkor még nem volt internet, nem lehetett letölteni zenéket, hanem CD formájában érkeztek.

G. P.: Olyan is volt, hogy húsz kiló bakelittel mentem rádióadásba. Lemezlovas haveroktól kértem kölcsön a korongokat, amiket ők Bécsből vagy Berlinből csentek be valahogy az országba. Első sorból figyeltem a kilencvenes években, hogy elindult egy könnyedebb hiphopstílus. MC Hammer, Heavy D & The Boyz, Salt-N-Pepa és társai. Nekem ezek annyira tetszettek, hogy „rappentyűkkel” konferáltam fel őket. Kétsoros bevezetőket, intrókat írtam, és rárappeltem a kezdő taktusokra. Ezekből a rögtönzésekből állt össze az első Rapülők-dalszöveg, a Party Zóna. Tehát nem úgy történt, hogy tudatosan nyomultam volna, hogy legyen egy rapzenekarom. Összeálltunk két egykori Első Emelet-es sráccal, megbeszéltük, hogy írunk dalokat, amiket odaadunk fiatal srácoknak, hogy adják elő, mi meg majd várjuk a jogdíjat.

L. I.: Ez bejött?

G. P.: Hát nem! Nem találtunk srácokat. Berkes Gabi állt elő a hetedik demó felvételénél, hogy mi lenne, ha az én lemezem lenne az anyag, én most úgyis nyomulok a rádióban, tévében. Én egyedül nem akartam vállalni, hátha beégek vele. Úgyhogy másik barátunk, Szentmihályi Gábor járta tovább a lemezkiadókat, de az összes elküldte őt azzal, hogy ezt Magyarországon nem lehet eladni, és különben is, magyarul nem lehet rappelni.

L. I.: De miért nem fogadták el?

G. P.: Mert annyira új volt még.

L. I.: Megelőzted a korodat. Azt hiszem, te nagyon sok mindennel voltál így.

G. P.: A magyar popzene nem tudja megelőzni a korát, mindig az angolszász popzene után galoppozik. Szóval a végén felmerült az ötlet, hogy mi lenne, ha mégis mi csinálnánk egy zenekart. Végül is három ruhaméretet reprezentálunk: S, M, L. Berkes Gabi közölte, hogy ez nem rossz, ő egész életében arról álmodozott, hogy egyszer rövidnadrágban léphessen fel a színpadon, Michel röhögött, és belebújt a kapucnis dobos szerepébe. Tudtuk, hogy beszívott kerti törpéknek fogunk kinézni. De a viccet félretéve: nagyon bejött, mert előtte Magyarországon nem létezett a rádiókból áradó külföldi tánczene magyar megfelelője. Mi lettünk az első zenekar, amelyik úgynevezett samplingekből, hangmintákból és kész groove-okból rakott össze dalokat.

L. I.: Szóval teljesen elektronikus zene volt.

G. P.: Abszolút. Berkes Gabi meg Szentmihályi Gábor eszméletlen formában voltak, egyik dalt rakták össze a másik után. Játék volt, hülyéskedésnek indult, de pont azért durrant ilyen hatalmasat, mert nem volt tétje. A jókedv, a barátság és ébredő ambíció fűzte össze: csináljunk valami újat!

L. I.: Egyedi megjelenés, forma, tartalom. Nem zavart, hogy nem mindig vettek komolyan? Dés Lászlóval is beszélgettem, és ő mesélte, hogy amikor A dzsungel könyvét készítették elő a Vígszínházban, és amikor a dalszövegíró, azaz a te neved felmerült, először nem volt valami pozitív a fogadtatás.

G. P.: Nyilvánvalóan volt egy ellenállás velem szemben, hiszen a színházi kultúra legszebb szentélyében, a Vígszínházban nyilván nem azt gondolták, hogy az a kiscsávó kell ide, aki női övekkel a nyakában, aranysapkáját hátrafelé fordítva, rövidgatyában ugrándozik a színpadon. De elég hamar kiderült, hogy rendben lesznek a dolgok, azután pedig nagyon nyitottak voltak. Sokáig az első dobásod és megjelenésed határozza meg évtizedekig a rólad kialakított képet. A kedvenc magyar íróm Karinthy Frigyes, belőle diplomáztam az ELTE-n. A Tanár úr kérem miatt még évtizedekkel később is azzal szólították meg, hogy mondjon egy viccet. Közben nem vették észre, hogy milyen komoly és nagyszerű műveket hozott létre, más műfajokban is. Engem legtöbben a Rapülők kapcsán jegyeztek meg, ami természetes. Lehet ellene küzdeni, de nem érdemes ezen stresszelni, ráfeszülni. Dolgozni kell, és egy idő után legtöbb munkád megtalálja a saját közönségét, és értékelni fogják, akik veled tartanak. Annak idején a már felsorolt tevékenységek mellett marketinggel is foglalkoztam. Rengeteg kampányt készítettem, és ezek egyik hozadékaként megértettem: ahhoz, hogy kitűnjek a versenyben mint személyes márka, nagyon valamilyennek kell lennem, markánsnak. Mert aki mindenkié, az senkié, az langyos sör. A médiában hatottak rám az elődeim, akikre nagy tisztelettel néztem fel. Részben Déri János, részben Antal Imre. Déri íróember volt, komoly kvalitásai voltak azon kívül is, hogy a televízióban műsorokat vezetett.

GESZTI PÉTERT hamar felfedezte az ország, ő pedig azóta is a maximumra törekszik. Édesapja a Magyar Rádióban is dolgozott, így egy nap magával vitte a munkába. A folyosón matchboxot tologató kisfiú jókor volt jó helyen, mert épp hiányzott egy gyerekszereplő, s a megbetegedett kisfiú helyére neki kellett beugrania. Onnantól nem volt megállás. Még gyerekként lett a Mézga család Aladárjának és a gyerek Lúdas Matyinak a hangja. Hamar eldőlt hát, hogy nem közgazdász és külkereskedő édesanyja nyomdokaiba lép. A gimnázium vége felé egyre közelebb került a zenéhez, a hangja pedig a Rapülőkig szárnyalt. Ezt követően hozta össze az élet Dés Lászlóval, akivel együtt szerezték A dzsungel könyve című musical dalait és szövegeit, barátságuk termékeny alkotói éveket hozott. Nekik köszönhetjük a Jazz+Az együttest és A Pál utcai fiúk musicalváltozatát is. Közben tehetségkutatói és mentori feladatokba fogott. Életre hívta az ARC óriásplakát-kiállítást, a Nemzeti Vágtát és a Médiauniót, zsűrizett az X-Faktorban, illetve a reklámszakmában is elismert szakemberré vált. Mégis a családjára a legbüszkébb: feleségére és két kislányára.

L. I.: Ő a halálos ágyán, az utolsó óráiban is írt.

G. P.: Így van. Antal Imre pedig nagyon művelt és szerethető, humoros műsorvezető volt. Ilyen értelemben nekem ők voltak a tévés példaképeim Magyarországon, hiszen külföldről még nagyon nem láttunk senkit. Ez volt az a korszak, amikor megjelentek a tányérantennák az erkélyeken. Én például éjjel-nappal az MTV Europe műsorán lógtam. Akkor még nem tini valóságshow ment, hanem zenés klipek folyamatosan.

L. I.: Ray Cokes volt sokat képernyőn.

G. P.: Óriási fazon volt, a kedvencem!

L. I.: Rajta nőttem fel, állandóan őt néztük.

G. P.: Én is, teljesen. Na, ezekből a karakterekből állt össze az én műsorvezetői stílusom. Ez pedig összekapcsolódott a dalszövegírói rappersztorikkal. Ennek az összessége az a valami, amit a kilencvenes évek végére úgy lehetett hívni, hogy Geszti Péter.

L. I.: Az irodalom milyen szerepet játszott az életedben?

G. P.: Én úgy nőttem fel, hogy a lakásban a legszebb berendezési tárgy a könyv volt. Természetes volt, hogy az egyébként nyolc osztályt végzett, de csodálatosan művelt nagymamám minden este olvasott, és anyámékat is állandóan könyvekkel a kezükben láttam pihenni. Nem voltak velem szemben rigid elvárások, csak azt mondták, hogy legyek művelt, olvassak, tanuljak, amennyit bírok. Azért nem voltam nagy tanulógép…

L. I.: Nyilván volt hozzá agyad, hogy könnyebben megjegyezd a dolgokat.

G. P.: Minden érdekelt, ami a történelemhez, a magyar irodalomhoz, nyelvhez volt köthető. A többi tárggyal kínlódtam, de azért sikerült elvégeznem pár iskolát. Rejtő Jenő Albatrosz-féle könyvsorozatától kezdve Arany János-, Petőfi Sándor- és József Attila-kötetekig, valamint az akkor sikeres kortárs magyar regényekig sok minden állt a polcokon. Arra is emlékszem, hogy édesapám többször leült velem, és képzőművészeti albumokat lapozgattunk, nagy festők alapműveit nézegettük. Közben a Tesla lemezjátszón Beethoven, Vivaldi és Bach ment. Meg persze az anyám amerikai barátnője által küldött Hair című musical, meg a Hegedűs a háztetőn. Kicsit később jött a Bee Gees, az ABBA, anyám és nővérem imádták a melodikus zenét. Szóval jó kis mainstream alapképzésben részesültem otthon.

L. I.: Mennyire viselt meg, amikor elváltak a szüleid?

G. P.: Furcsa így utólag, de nem viselt meg annyira. Kicsit várható volt már, mert az utolsó időszakban elég nagy konfliktusaik voltak otthon. Másrészt, akkoriban, tizenhat-tizenhét éves koromban eléggé el voltam foglalva magammal és a lányok felfedezésével. Úgy váltak el a szüleim, hogy én gyakorlatilag nem is tartózkodtam otthon, nyaraltam valahol a Balatonon. Akkor zajlott le a legkeményebb része. Nekem már egy puhább átmenet jutott, a következmények megélése. Kicsit olyan volt, mint a magyar rendszerváltás.

L. I.: Volt is, meg nemis?

G. P.: Hát azért volt. Maradjunk annyiban, hogy vértelen volt.

L. I.: Tizenhét éves voltál, és ez pont az az időszak, amikor az ember drasztikusabban él át dolgokat. Végül kinél maradtál?

G. P.: Anyámnál, mert ő érzelmi támogatásra szorult, és praktikus okok is így rendelték: abba az iskolába akartam járni, ahová addig is. Édesapám elég messzire költözött, a város másik végébe. Közben megmaradt közöttünk egy fontos és jó viszony, minden hónapban kétszer-háromszor találkoztunk, hogy sok időt töltsünk együtt. Az ilyen változások megértése és feldolgozása kapcsán is azt gondolom, hogy aki bele tud költözni a versek világába, az könnyebben érti és érzi meg a világot, könnyebben lesz más ember. És ezek az emberek nagyon szerencsések, sokat tudnak segíteni magukon. Minden vers „csepp a tengerben”. Főleg a nagy versek. Juhász Gyula mondja, hogy: „A költő az, aki megállítja a mulandóság napját az égen.” Minden versben az örökkévalóság rezeg még akkor is, ha csak egy pillanatról szól. Kiragadnak az életből egy olyan érzést, jelenséget, ami valószínűleg a legtöbb ember életében megjelent már, csak nem tudták a költészet erejével megfogalmazni. Aki a versek univerzumának szépségét fel tudja fogni, és képes ebben élni, szerintem sokkal szebb és gazdagabb életet tudhat magáénak.

L. I.: A vers segített a hétköznapokban? Ha jól tudom, Szergej Alekszandrovics Jeszenyin egy igen meghatározó pillanatban lépett be az életedbe.

G. P.: Volt egy nagyon nagy plátói szerelmem a gimnázium elején. Csodálatos lány volt, Krisztának hívták. Emlékszem, amikor a Batthyány téri metrómegállóban vártunk, tolta maga előtt a huzatot a szerelvény, az én szívem meg összevissza lengett, mert Kriszta bejelentette, hogy belezúgott a zenekar dobosába, és mostantól nem velem fog járni. Ez a lány vitt el engem a versek birodalmába. Egy nagyon korán érő, intelligens, fantasztikus csaj volt. Tizenöt évesen kívülről fújta József Attila fél életművét. Amellett, hogy remek magyartanáraim voltak, neki is köszönhetem a versek szeretetét. Az egyik kedvenc versemet is, amit Jeszenyin írt, Kriszta mutatta meg nekem. Ez a Ki vagyok? című költemény. Amikor kiskamaszként rájössz, hogy a világ, magunk megismerése milyen ijesztő tud lenni, akkor egy-egy vers ezt pillanatok alatt képes megértetni és megszerettetni. Nekem ez maradt meg abból a régi pillanatból, amikor a metrószerelvény elvitte Krisztát mellőlem. Ez a vers annak emléke, amikor egy szép találkozás során érzelmileg is fontos lett az irodalom, nem csak azért, mert kötelező olvasmány. Ez is ösztönzött később arra, hogy saját magam alkossak szövegtesteket. Nálam ez a dalszövegekben nyilvánult meg. Hozzáteszem, hogy a versek és a dalok között nagyon nagy különbség van. A dalszövegek szinte mindig csak a zenével élnek, velük együtt érvényesek. Csak azok állják meg zene nélkül a helyüket, amelyek kivételesen jól sikerülnek, de általában nem mondanám rájuk, hogy az költészet. Egyszer megkérdeztem Parti Nagy Lajost, hogy szerinte mi a különbség a szövegírás és a költészet között. Azt válaszolta, hogy a költészet sokkal sűrűbb szövetű anyag. Ehhez tartottam a későbbiekben is magamat. Azóta is kísérletezek, hogy tudok-e olyan sűrűségű dalszöveget írni, ami a jó versekben megvan.

Az orosz költő, SZERGEJ JESZENYIN parasztszülők gyermekeként született, és csupán harminc évet élt, de azt igazán tartalmasan. Többször is nősült, négy gyermeke született, és persze megszámlálhatatlan költeményt köszönhet neki a világ. Oroszországban legalább akkora tisztelet övezi, mint a nemzet költőjét, Puskint. Verseit megzenésítették, életéről sorozat készült, és több köztéri szobor is őrzi az emlékét. A szerelem visszatérő téma a verseiben: ahogy felemelték a költészetét, úgy döntötték őt nyomorba is kapcsolatai, melyekből az alkoholba menekült. Majd végül öngyilkos lett.

L. I.: Gyönyörű Jeszenyinnek a Ki vagyok? című verse. Ezekben a sorokban tényleg azt érzékelem, hogy nemcsak önmagában él a vers, hanem mintha a te szavaid hallanám vissza a költeményen keresztül.

G. P.: Ez hízelgő. Hozzáteszem, hogy ez a pasi igazi kelet-európai értelmiségi, egyben rocksztár volt. Igazi önromboló, nagy tehetségű fazon, aki sok feleség és sok gyerek között félrészegen vagy totál elázva lavírozott végig Oroszországon, Párizson át. A kelet-európaisága is közel áll hozzám, érezni vélem nyűgeit és lobogását. Hogy egy másik kontinensről és műfajból is hozzak példát, Jim Morrisonnal is így vagyok. A rájuk jellemző, önsorsrontó szerep nekem nem adatott meg, mert én egy pozitívabb, konszenzust kereső, megoldásokra és együttműködésekre törekvő figura vagyok. De tényleg nagyon értékelem azt vadságot, szabadságot, őszinteséget, ami az ilyen nagy alkotókból árad.

L. I.: Bob Dylan is ide tartozott.

G. P.: Igen. De hogy a magyarok közül is hozzak példát, József Attila, Radnóti is ilyen óriás volt. Amikor az ember dalszöveget ír, néha jön egy-egy olyan pillanat, hogy hopp, talált egy jó sort, egy valódi, személyes gondolatot. És ilyenkor rögtön el is gondolkozom, hogy miként van az, hogy nekik csak ilyen soraik vannak… Szerintem ez egy olyan liga, ahová mindenki tartozni szeretne. Sokat kell azon dolgozni, hogy ezt a minőséget néha megérinthesd. Van, hogy sikerül, és gyakran nem sikerül, pedig nagyon igyekszel. A Jeszenyin-versben egyébként még az is csodálatos, hogy van benne valami, amire nekem egy másik vers hívta fel a figyelmem. Ez Kosztolányi Dezsőé volt, és így szól hogy: „Én mindíg temetek.” Bár nem látszik rajtam, de én is nagyon érzékeny viszonyban állok az elmúlással. Valószínűleg azért is, mert korán halt meg az apám, a nővérem. Mindennek tudok örülni, amit a pillanat ad, éppen azért, mert tudom, hogy elmúlnak a dolgok. Ez nem az öregedésről szól, hanem az idő múlásáról és az élet értékéről.  Mélyen próbálom megélni, amit nekem rendelt a sors, és kiválasztani belőle, amit szeretnék. Sokszor az alkotók azzal áltatják magukat, hogy a műveik egyediek és különlegesek lesznek, és az utókor biztosan emlékezni fog rájuk. Közben be kell látni, hogy a sorsunkban ugyanolyan minták működnek, és gyakran azzal küzdünk, hogy ne fussunk bele ugyanazokba a közhelyekbe. „Óriás lehetek, glóriás, / ki verset farag egy rizsszemen.” Önellentmondásaink jól leírják emberi és alkotói mivoltunkat, ahogy írtam a Hiszekegy című dalomban.

L. I.: Mondtad, hogy az elmúlás nem az öregedésről szól, de azért ez is hozzátartozik. Magadon észreveszed, hogy miben változol?

G. P.: Az öregedéssel inkább az jár, hogy nagyon megfontolom, mire és kire szánok időt. Nem bírok úgy emberek társaságában ülni, hogy azt érzem, teljesen értelmetlen és nem érdekes az együttlét. Az, hogy mit tartok érdekesnek, nagyon egyszerű: ami inspirál, amiben valami emberi érdekesség, vagy energia bujkál. Kíváncsi vagyok az emberekre, de hamar el tudom helyezni, hogy kivel mennyit érdemes beszélgetni valamiről. Noha gyakran csalódásra adnak okot az embertársaim, mégsem vagyok keserű vagy pesszimista. Lehet, hogy kevesebb vicces dolgot írok mostanság, de a kultúra is nagyon megváltozott, kiment az irónia a divatból. És bennem is megfordult: ma már nehezebben írok meg egy viccesebb szöveget, mint egy lírait. A legszebb az egészben, hogy megszülettek a lányaim, és ebben az értelemben tökéletesen megnyugodtam. Nem a dalaim által óhajtom elnyerni a halhatatlanságot, hanem azáltal, hogy ők léteznek

L. I.: Amiről beszéltél, abban az is benne van, hogy a társadalom sem olyan már, mint tíz-húsz évvel ezelőtt.

G. P.: Ha ma jönnék elő azokkal a típusú dalszövegekkel, amiket akkor írtam, egyáltalán nem mennének. Bizonyos negatív társadalmi jelenségek nemhogy eltűntek volna a kilencvenes évek óta, hanem még felerősödtek. Csak mi akkor találkoztunk velük először. Ma már azt gondolom, ennyi idősen nem nekem kell az ilyen típusú dolgokat megírni. Mindig eszembe jut az a mondás, hogy: „Nincs szomorúbb annál, mint egy öreg forradalmár és egy fiatal konzervatív.” Idősebb korában az ember kezdi elhelyezni azokat a mérföldköveket, amelyek segítségével fel tudja mérni a helyét a világban, nekem ezt a családom hozta el gyönyörűen. Megtanítottak alázatra, hogy saját magamon kívül másra is képes legyek odafigyelni. Ha ők nem történtek volna meg az életemben, sokkal szomorúbban öregednék meg. A humanizmus egy már eltűnőben lévő kifejezés, de szerintem nagyon fontos. Tudnunk kell, hogy a saját érdekeink hogyan egyeztethetők össze másokéval, hiszen a generációk közötti látszólagos eltérések gyakran inkább azonosságok. Elfogadni más emberek másságát, tehetségét, ezzel együtt élni és ebből táplálkozni, azt hiszem, ez egy életre elegendő feladat.

Lutter Imre útravaló-idézete Geszti Péternek:

„Hogy védtelen a lélek és hetyke úr a test

És vígan mérik a párolgó nyaklevest

Bohócnak, aki bámul, – hogy azt csapod kupán,

Aki az élettől szívet kapott csupán”

(Karinthy Frigyes: Prológus egy cirkusz-filmhez)