Nyirő József

A SIBÓI BÖLÉNY

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Első kötet

I. Fejezet

Arany-ezüst csipkék között, tündöklő ékszerekkel, a halálnak is nyájas arcot mutatva feküdt a ravatalon a híres nagyasszony, Árva Dániel Polixéna. Fejénél fényesen öltözött férfi állott aranyos címerű zászlóval. A harang megkondult, felgyűltek a papok, és elfoglalták a gyászba vont székeket. A szövétnekesek a koporsó mellé állottak, a gyászversezetet osztani kezdették. A temetés-gazda felvezette a keserveseket.

A koporsó fejénél ragyogó tiszti egyenruhában a daliás fiú, Wesselényi Miklós állott, három árva asszonyhúgával. Egész Erdély színe-java felvonult a temetésre. Mennyi gróf és báró, mind ott szomorkodott. Embertől, hintótól fekete vala a hely. Fáklya–, gyertyaégetésnek vége-hossza nem volt.

Megkezdődött a szertartás. Órákig eltartott a sok oráció, búcsúztató. A keserű szó az égig hatott, búgott a gyászdal, tompa harangzúgás, és sok gyásztól fáradtan vitték el sírjába a rangos halottat.

Temetés után torhoz ültek, ahogy szokás; külön a férfi, külön az asszonykeservesek. Álmosító, halk beszéd hullámzott, magasztalták az elköltözöttet. Csak Wesselényi Miklós nem beszélt, nem evett, nem ivott. Ifjú fejét széles mellére ejtette, s a lelke kavargott. Ült, ült, rendületlen, két szeme izzott. Némán, ajakrágó búval nézte a torozó embersokaságot; hogyan öblítik le a gyertyafüstöt borral, tördelik az anyja nevét, s a csontot.

Végleg elkeseredett. Úgy szerette volna, hogy ne legyen senki, csak ő. Ölébe vette volna a halottat, s szép ősz fejét övéhez szorítva, úgy vitte volna sírjába. A madarak kísérték volna bágyadt szárnnyal. A maga nevelte virágok elbúcsúztak volna tőle, és minden meggyászolta volna. Az ebek, lovak a hetedik határba futottak volna bánatukban, mert minden szerette.

– De legjobban én szerettem!

Nem bírta visszafojtani, forró szemeiből kitört a könny. A torozó nép megrendülve nézte, mert nagy dolog, mikor a férfi sír. Vigasztaló kezek nyúltak feléje, de a nagy gyermek megalázást látott benne, felugrott székéről, és kiment a gyászházból. Elborultan lovát parancsolta, felugrott rá, és a mén nyakára szorított fővel elvágtatott a világba lelkét hűsíteni.

Hegyek torpannak útjába, menekül a jobbágy, a búza fut előle, felröppen a haris, szól hozzá a föld, a szép tavasz vigasztalja, virágos domboldal megenyhíti. Indulata lassan megcsendesedik, már csak enyhén fáj a szíve. Körülnéz.

– Az ott Gorbó. Hogy kerülök ide?

Restelli, hogy faképnél hagyta a vendégeket anyja temetésén. – Már oszlanak is eddig.

Az útfordulónál hintó kanyarog szembe. Gyönyörű négyes. Nem ismeri. Elzúgnak mellette, s a hintóból asszonykacagás ütődik füleihez. A felvert por eltisztul, a kacagó hintó megáll. Sugármagas, ifjú nő int a lovasnak. Egymásra ismernek.

– Zsuzska! Nemes Zsuzsa grófnő! – Miklós!

Csak nézik egymást.

– Nem reméltem – kezdi a fiú zavartan –, hol jár erre felénk?

– Gorbóra megyek – ejti le fejét az asszony.

– Haller uramékhoz?

Az asszony reszketve bólint. Csak most jut eszébe, hogy a fiú nem tud semmit, nem ismeri az országos botrányt a szebeni zárdából a császár ágyáig, s a púpos Haller gróf kezéig. Még mindig tiszta, szép leánynak tartja, s neki nincsen ereje az igazat megmondani. Wesselényi megfogja a finom, fehér kezet.

– Nem volt a temetésen, Zsuzska... pedig Galiciától Sibóig csak az az egy vigasztalásom volt...

– Nem mehettem, Miklós.

A férfi észbe kap. Hiszen az a szokás, hogy fiatal leányokat nem visznek el temetésre.

– Pedig hogy szerettem volna. Olyan egyedül vagyok. – Én is!

Többet ma, a temetés napján nem szabad mondani. A hintó lassan tovagördül. A férfi pedig ott áll, míg a leszálló est őt is eltemeti.

Alant a völgyben a mélyen lenyúló, kontyosfedelű kunyhók ablakai fénylenek a sötétben, mint anyjuk alól kimaradt aranycsirkék. Körül az erdő borzong, a barlangok szájába kiállnak a vadak, s ásító torkukba könnyű harmat esik. Nyugaton az ég alja vöröslik, mintha vér fröccsent volna reá. Az útmutató jegenyék csúcsán kigyúlt csillagok jelzik, hogy hol jár már az asszony. Wesselényi Miklós nézi, nézi sokáig, mintha addig várna, míg valahonnan a láthatatlanból egy ezüsthajú öregasszony finoman, mosolygó megértéssel orcájához hajlik.

– Eredj utána, fiam!...

A jussosztással nem vesződtek.

– A birtok nem fut el – mondotta az egyik sógor, Bánffy György uram –, s a háziportékák listája megvagyon a csorba mozsártól kezdve a hervadt bécsi pukétáig. Ne zavarjuk effélével az idvezült asszony nyugodalmát. Igyekezzünk haza.

Rendre el is hagyták a megszomorodott házat.

Csak Wesselényi Farkas, a nagybátya nem mozdult.

– Ráérek – magyarázta öccsének.

– Még ketten nem beszéltünk.

Vacsora után azonnal kipakolt.

– Hát veled most mi lesz, kapitány úr? Mi szándékod van? A jövődről gondoltál-e? Maradsz katonapályán, vagy hazajössz?

A fiú mosolyog. A gorbói útra gondol. Nincs mit titkolózni. Ezen előbb-utóbb át kell esni.

– Határoztam, bátyám.

Hazajövök, s ha a gyászesztendő letelik, megházasodom.

Meglepetve rántja fel a fejét a vén Farkas. – Ezt már szeretem.

De most jön a nehezebbje, a tapogatózás. Friss bort hozat az asztalra, az inast kiparancsolja, s csak azután billenti fel kíváncsian őszes szemöldökét.

– Talán van is választottad?

Wesselényi Miklós szemérmesen vallja be: – Van.

– Van-e? – Van.

– Régtől? – Régtől.

Az öreg megriad.

– Tán nem valami nímöt? – Nem.

– Magyar?

– Csak a magyar leány a szép leány.

– A nevét hamar te – kacag elégedetten a vén Wesselényi. Büszkén, boldogan, a szóban is gyönyörködve, játékosan ejti ki a nevét a másik.

– Úgy hívják, hogy Nemes Zsuzsa grófnő.

Wesselényi Farkas kezéből kiesik a pohár. Elsápad, s a fehér haj felmered a homlokán.

– Hijnye a teremtésit, mit beszélsz boldogtalan! – s azzal elkezd szaporán imádkozni: – Jajistenem, el ne hagyj!

– Mi lelte, bátyám? – csendesíti a másik.

Az öregnek vacognak a fogai.

– Szerencsétlen, azt a fejérnépet te nem veheted el.

– Miért? – robban a kérdés, s a két ember egymásnak feszül.

– Mert azt már elvette Haller János.

– Ki? – bődül fel Wesselényi Miklós, hogy megrendül bele a ház. – Az a púpos törpe, félszeg, azt a szép leányt?

– Az a púpos, törpe, félszeg, József császár jobb keze, akitől, ha akarja, függ az én sorsom, függ a te sorsod, mások sorsa.

Wesselényi Miklós hangtalanul roskad vissza, hogy megreccsen bele a kemény cserefa-szék.

Több szó nincs egész este. Isznak, néznek, s a leheletüktől az ezüst tartókban elgörbül a sárig viaszgyertya.

– János – riaszt a huszárra végül Miklós –, bort, sok bort s cigányt!

Az öreg Farkas nem meri feddeni, hogy a gyászos háznál nem talál a nóta, ne csináljon országos botrányt; csak rémülten nézi az öccsét, s ha kell, koccintásra tartja serlegét.

Az inasok hirtelen szerzik a négy szál cigányt. Loppal a setét háttérbe tuszkolják. Wesselényi csak a duzzadt, veres nyakát fordítja feléjük.

– Üssétek ki, vagy kössétek be a szemeiteket, és vonjatok valami szomorút, de olyan szomorút, hogy meghasadjon tőle a szívem.

A vak fülemile dalol legpanaszosabban, vak cigány húzza a legszebben. És felsír a kétségbeesés nótája. Hol tanulták, ki szerzette a búbánat dalát, nem lehet azt tudni. A négy vonó végén kesereg a négy megvakított fülemile, s az ősköltészet füstje sötétedik a cigányagyakban. A borok reszketnek a kézben, és feketén sugárzanak a szívek. Élet, álom, ragyogó ifjúság, minden meghalt, csak a bor él. Ki tudja, miféle csontokon folyt át az is, miféle gondolatoktól nehezült, míg hozzuk ért bánatot oltani?

Hosszat, mélyet iszik Wesselényi Miklós, s a serleget a végén odasújtja.

– A lovamat!

– Mit akarsz, fiam? – csillapítja az agg Farkas.

– Elbúcsúzni tőle.

– Ne tedd! Anyád emlékére kérlek.

A vad fiú megenyhült ettől.

– Ne féljen, bátyám, nem csinálok botrányt. Csak ezt az utolsó nótát húzatom el a gorbói vár ablakai alatt.

Soha más meg ne tudja, ki volt, csak ő.

– Hát úgy szeretted? – Úgy szeretem.

– Nem lehet odamenni, fiam, még egy nótára sem – szontyolodik el az öreg. – Te úgy látszik... – itt elszakítja a szót. Miért mondana el mindent, hogy az a nő nem érdemli meg. Miért tudassa ő a valóságot, mit egész Erdély beszél, hogy a császár második erdélyi látogatása alkalmával látta meg Szebenben az orsolyák zárdájában a világszép Nemes Zsuzsát, s ingerlékeny vére azonnal lángra lobbant, s a felvirult szép leány kacagva, boldogan röpült Grácba, ahová a császár titokban szállíttatta. Két boldog, szerelmes esztendő telt el azóta. A világ száját betömte a púpos Haller János nevével. Mindenki tudta ezt, csak Wesselényi Miklós nem hallott róla az istenhátamegetti galíciai garnizonban. Az első szerelem tiszta világát őrizte és hozta haza.

– Mi lesz Úristen, ha a valóság kiderül – borzadozott Farkas úr, és remegve nézte a felgerjedt, fekete arcú öccsét.

A szekerek, s a hátasló előállanak, s búcsúvétlen elrobognak. Mintha lidércnyomás alól szabadulna az öreg Farkas, ijedten felszökik, kitántorog, szekerét kiabálja, s félelmében eszeveszetten robog haza Drácba, hogy ne legyen a rettenetes bosszúállásnak tanúja.

A hegyek felett a holnapi viharra összegyűltek a felhők. Mögöttük még látszik a hold aranykenyeréből az utolsó karaj. A gorbói vár ablaka alatt áll Wesselényi Miklós leverten, mintha esett nyakában a halál dirigálná a cigányokat.

– Akit az ablakból meglőnek, az lefekszik szótlanul. A többi tovább muzsikál.

Aki egy hangot is elejt ebben az életben erről az éjszakáról, azt én lövöm agyon. – s azzal a szekércigányt az ablak alá állítja.

Négy utolérhetetlen mént fogatott a keményen vasalt szekérbe. A felcsendülő dalra megtorpannak, ágaskodnak, vasfűvel a szájukban ijedten horkantanak.

A várablakból kiáltás hangzik.

– Ki az?

De csak a nóta felel. A megvakított fülemilék dalolnak az éjben búsan, olyan búsan, hogy az őr is kinn feledi fejét a várablakban. Elkezdett káromkodása megkékül a száján, úgy hallgatja a húrokról felszakadó szerelmi átkot. Selyempárnái között megdermed a vár szépasszonya. Szegény félszeg férje félve búvik a falak fekete sarkába.

Wesselényi felnéz az ablakokra, s megjártatja szemeit az éjben. A vacsoracsillag éppen most hull bele dermedten a hegyszakadékba. A nyomor és bánat árnyékos ujjakkal pusztulásra keresztezi a házakat.

A dalnak vége szakad, a fekete árnyak dübörögve eltűnnek. Csend, hosszú csend.

Finom villámlás nyilall át az égen. Elpattant az ezüst húr egy férfi élete dalának kezdetén...

* * *

II. FEJEZET

A fekete rengetegbe, a szakállas fák közé vette be magát bánatával Wesselényi, hol nem látja senki. Mikor az ijedt vaddisznó-röffentés is elhalt, megölelte lova fejét.

– Férjhez ment. Mégis férjhez ment...

A tavaszi erdő csendesen zúgott, de semmi nem zavarta. A vad megült vackán, léptei alatt az avar nem zörgött, az örök árnyék honába fény be nem költözött.

– Mégis férjhez ment. Vajon boldog-e, vagy boldogtalan? Haller János megbecsüli-e? Milyen lehet az életük? Nem vétkezem-e ellene a gondolatommal?

Hátha jó ember, ki megbecsüli, nemes lelkű, tiszta, kinek csak a teste félszeg, de szelleme fennkölt? Meg fogok győződni róla.

Megnyugodott, s csak kíváncsi volt.

De milyen ürüggyel állítson be? Az is eszébe jutott. Hívatta a papot.

– Rétyi uram! Miért nem hívtuk meg a gorbói grófot a temetésre?

– Nem temetésre való ember az, méltóságos uram.

A báró felcsattant.

– Hogy érti azt, Rétyi uram?

A pap bölcs ember volt, hallgatott.

– Ezt a szégyent jóvá kell tenni. Nyergeljetek.

Rétyi uram hagyta, hadd menjen. Okos ember volt.

Õ is tudta, hogy az asszonyért megy. Szereti, s most meg akarja nyugtatni a lelkiismeretét. Wesselényi nem sokáig áltatta magát, minél közelebb ért Gorbóhoz, annál jobban szorította lovát, s a szíve veszettül dobogott.

A szikár, kis gróf jószomszédi indulattal fogadta.

Még ő segített mentegetőzni.

– Megvolt, elmúlt, s jobb így nekem is, az ott levő uraknak is. Neked azonban köszönöm, hogy eljöttél.

– Nem ismerem a viszonyokat, nem tudtam, hogy az urakkal haragban vagy.

A gróf mosolygott, dölyfösen, öntudatosan. – Nem is harag, csak uraimék félnek tőlem. – Félnek? Mivel ijesztetted úgy meg?

– Valami gyűlésen voltunk – beszélte Haller uram –, s egész nap hallgatom, hogy „a magyarok istene” így, „a magyarok istene” úgy. Végül is azt találtam mondani, hogy a magyarok istene Bécsben lakik...

– Rossz mondás volt – sötétedett el Wesselényi.

– Elüsmerem – hagyta rá a gróf könnyen.

– S a grófné? – terelte másra a szót a vendég.

– A grófné is Bécsben vagyon – mulatott saját ötletén a kis ember –, de azért nem halunk éhen. Legalább magunkban vagyunk, s egy kicsit kitomboljuk magunkat.

Csakhamar a nagy ebédlőteremben világot gyújtanak, s a nehéz asztalra bőséges vacsorát hordanak fel. Gazdagság, fény minden zugban. A pohárszék roskadozik az arany-ezüst marhától.

Asztalhoz ülnek. Haller uram a nagy traktamentummal is bizonyítja, hogy kedves a vendég. Az ajtó melletti karzatra csendesen felhúzódnak a cigányok. Cincognak, készülnek, és csendesen rákezdik. Halkan, hogy ne zavarják a beszédet.

– Isten hozott öcsém! – koccint a gróf.

– Ne vesd meg özvegyi vacsorámat.

Szerény, de lesz jobb is mindjárt – hunyorgott ravaszul.

– Kínáljátok, te, a báró urat!

Az ajtó homályából két félmeztelen leány lép elő puhán. Ingerlő, szép leányok, tüzes nagy szemekkel. Odasimulnak a vendég oldalához illatos, lázas ifjúsággal. Szerelmét ingerlik, eszébe juttatják az asszonyt. Alig bír magával. A lányok az üres tálakkal eltűnnek, de új leányok, talán még szebbek, hozzák a friss ételt.

– Már én így szoktam vacsorázni, ha egyedül vagyok – kacag a székbe esett kis gnóm. – Más fogás, más leány, új inger.

A császárnak is bemutattam, és nagyon tetszett. Szerencséd volt, hogy nincs itthon az asszony... Érzed, milyen kábító, pokolian édes?...

Wesselényi csak arra eszmélt fel, hogy a cigányok karzata elé vastag, fekete kárpit ereszkedik. Erre forró szilaj táncnóta zendül, az ajtó öblében valaki kurtán felsikolt, és egy alig takart testű gyönyörű cigánynő perdül a terem piacára. Táncol. A teste beszél bódító ritmussal. A sarokban álló kitömött medve is tátott szájjal nézi.

A nő mint jött, el is tűnik...

A kis szünet alatt a férfiak lihegnek, mintha friss rózsalevélben kellene megfulladniok. Nehéz kupákból döntik a bort magukba. De ismét új párok röppennek fel. A tánc forgatagába beleölik a vágyat, szerelmet, elfeledtetik a világot, gondot, gyászt, életet, mindent, s végül az utolsó taktusra fekete királynőjük köré fonódnak, mozdulatlanná merevednek.

A félszeg, csúnya férfi részegülten mered a képre, s a betegek örök gyűlölete az erő, a szép, hibátlan test iránt kitör belőle.

– Ugy-e szép az aranypúp hátamon? De ti is szépek, enyémek vagytok, ti pénzzel etetett macskák. Siessetek, oltsátok el a gyertyákat rendre, ahogy szoktuk.

A nők szétugranak, s körös-körül a falon, csilláron egyik gyertya a másik után huny el.

Wesselényi feláll, s úgy nézi a testek árnyalatváltozását, hogy mint közelednek a ragadozó leányszemek különösen, kéjesen, féktelenül. Már csak egyetlen láng ég a Nemes Zsuzsa képe alatt. Belemerül hosszan a kép két szemébe, s aztán elszakítja magát a bűvös varázstól. Kitántorog, bevágja maga után a nehéz ajtót, s a tornácon elképedve, szánakozva megáll.

– Szegény szerencsétlen asszony!

Tiszta, angyallelkű leánykám, hogy tudtál hozzámenni ez aljas, temetni való emberhez? Hogy tudtál?...

Hosszasan eltöpreng, de mégis jólesik, hogy nem kell sajnálnia a férjét, hiszen ez maga dobta el a kincset magától, és a becsületét kósza cédákra prédálja. Hiszen itt minden megszakadt, és az ő tiszta szerelme nem tiltott. Így áltatja önmagát, és jókedvűen néz a lova után. A várudvaron felnyergelve áll a lova. Egy ember őrzi. Wesselényi rárivall.

– Ki adott parancsot, hogy a lovam elővezessétek? Az ember szepegve válaszol.

– Senki sem, méltóságos uram, de ahogy leszállott róla az úr, erről a helyről semmiletteképpen el nem lehete vezetni. Szólni nem mertünk, s azóta itt őrzöm.

Az állat örömében felnyerít gazdája láttára, és enyelegve nyújtja csontos, finom fejét. Wesselényi felveti magát a hátára, és azt mondja magában:

– A lovam tudta, hogy itt nem maradhatok, el kell jönnöm. Tudta... De honnan tudta?...

Másnap, harmadnap, vizsgálta a szívét. Nyugodt volt, mintha sohasem ismerte volna azt az asszonyt. Nyugodt, de üres, céltalan, unott, józan. Szinte jólesett, mikor juss osztani Kolozsvárra hívták.

Nem sokat traktáltak felette az árvák. Könnyen megegyeztek. Sibó, az ősi birtok neki jutott.

Az öreg Wesselényi Farkas is bejött Drágból, színleg egyeztetni, de igazából öccsét féltette. A fiú azonban csendes volt. Kószált a városban. Sibóról csak a huszárját, Opris Janit hozta magával. A szállásán nem tudott ülni, pedig csúf, sáros idő volt. A rokonok is Bánffyéknál szorongtak. Az úrfi kinn áll most is a kapuban, bámulja a ködbe vesző torony nélküli templomot.

A piacon csak itt-ott volt egy-egy emeletes ház, az utcára elényúló zsendelyfedelekről egyhangúan csepegett az eső. Kövezetnek híre-nyoma sincs. A nagy templom körül fabódék, s temető nyomai. A négy-öt kereskedő boltjában szomorúan pislog a világosság. Hová menjen. Az egész városban alig van négy-öt főúri család. Nézi tovább a polgárokat, kik idétlen umbrákulumok alatt cuppognak a szitáló esőben. A nők bekötött fővel, vagy fejkötősen, a leányok kétfelé font hajjal, csizma vagy sarkas papucsban, s ezüst kapcsos posztómentésen és mellrevalóval. A céhek nemes tagjai nem sietnek az eső ellenére se, hogy méltóságukból ne veszítsenek. A templom közelében lévő marhakieresztő helyet se kerülik ki, hanem felemelt fővel vágnak át rajta.

Lámpagyújtásra szűnt az eső, s az úri rend is sietett a szállásra. A dámákat szolgák hordták át a sáron. A gavallérok lóháton kísérték, és édes női kedv röppent fel az estben. Wesselényi megrezzent tőlük. Szúrta a szívét az asszonykacaj, s éppen be akart fordulni előle a palotába, mikor sikoltás üti meg a fülét. Alig pár lépésre tőle megvadult a két ló, s a hintóban ülő kisasszony a sárba zuhant. Odaugrott, karjaiba kapta, s a kapu alatt szárazra tette az iruló-piruló leányt. Ott összeütötte előtte a bokáját.

– Wesselényi Miklós vagyok.

– Cserey Heléna.

Magas, komoly, szép leány és szemérmes, de a szeme meleg, nagy, tiszta. Valami szent fény burkolja be az egész leányt. – Így nem mehet haza kisasszony. Asszonyhúgom szállása azonban itt vagyon... – és bevezeti a vendégszobába. Fűszeres meleg bort itatnak vele, hogy meg ne hűljön, új selyembe burkolják az asszonyok. – Milyen különös leány – gondolja a katona. Mintha fényesség sugárzana ki belőle, ami megnyugtatja. Mintha mindig együtt lettek volna, olyan jó mellette.

Elszótalanodik, és csak az elválásnál mondja komolyan.

– Kisasszony, itt a lovam.

– Hova gondol, Miklós – pirongatja Mária húga.

– Fogasson a hintóba.

A nagy gyermek elkomorodik, hiszen valami nagyot, neki legkedvesebbjét ajánlotta. A leány megérzi, s ő se tudja, hogy illő dolgot mond-e, csak elpirul.

– Jó lesz a ló is.

Az idő felderült. A Házsongárdban szakadtak le a fák a virágtól. A hóstát népe izzadva túrta a földet, az urak is kihúzódnak a birtokra; csak az öreg Wesselényi Farkas lopta a napot a dámák között. Hol Telekiéknél hozta össze öccsét a leánnyal, hol Bethlenéknek szólt, s a fiú úgy látszik, felragadt a lépre. Első este a lovát ajándékozta a leánynak, de a lóhoz ember is kell, s másik napon nekiadta Opris Janit is, örökös árnyékát. Jókedvűen parancsolt reá a leány előtt.

– Engem eleget őriztél, mától kezdve a kisasszonyra ügyelsz ébren, álmodban. Ha valaki három lépésnél közelebb megy hozzá, azt leütöd. Megértetted?

– Meg, úrfi.

A leány boldogan tiltakozott, és félt az anyjától. Cserey Farkasné asszony aggodalmas levelet írt az urának, hogy jöjjön, és csináljon valamit. Féktelen, magát zabolázni nem tudó, nyakas kálvinista a fiú. Haragjában még a ruhát is letépi magáról, belélő emberbe, állatba, nem tekint senkit-semmit, és csak az egy lovát imádja.

– Féltem Helénát, bár itt mulatásunk alatt sok nemes indulatját is megismertem.

Cserey Farkas nem hagyhatta a dolgát, s maradt minden a régiben. A fiatalok tovább szőtték az álmot, s a szerelem rügye kiütött szóból, nézésből, minden semmiségből. Már pletykálni is kezdették, s ezért az anya egy szép reggelen hazatakarította a leányát.

Már a városon kívül járt a kocsi, mikor Csereyné meglátta, hogy mellettük nagyszál legény üget egy gyönyörű lovon.

– Hát kend ki, s mit akar?...

– Én instálom, Opris János vagyok, a Wesselényi Miklós báró úr huszárja.

– Kotródjék kend innen dolgára!

– Nem kotródhatok, instállom, mert az úrfi azt parancsolta, hogy három lépésnél tovább ne távozzak a kisasszony mellől.

Cserey Heléna a hintóban boldogan kacagott.

Mikor Wesselényi megtudta, hogy hazalopták a leányt, első dühében felkáromkodott a szürke pókhasú égre; de nem sokáig kacagtatta magát, hanem egyetlen fergeteges lovaglással hazairamodott.

Teljesen felfordult a világ Sibón.

A rozsdás kurucágyúkat lehordatta, a cselédeket felfegyverezte, a kapukat strázsák őrizték, kiknek megparancsolta, hogy asszonyszemélyt be ne eresszenek. Őmaga Voltaire-t olvasta, vagy röpülő fecskéket lövöldözött az ebek torkába, úton járó emberek feje fölött ugratott át lovával, vagy nyaktörő szirtekre hajszolta. A cimborák törött karral, törött lábbal dőltek ki mellőle. Nem látott, nem hallott, az egész világ elveszett a szenvedély véres függönye mögött.

* * *

III. FEJEZET

A fáradt, földig le gyász anyacsászárné a kápolnát bújta, a kapucinusok templomában még életében előkészítette sírját, s most ott a halállal ölelkezik. Jó lelkével visszaéltek. Álszent zsarolók lepték el udvarát, hízelgők, kik a békére, nyugalomra hajló nő kegyelmét egymás között áruba vetették, országok sorsát semmibe vették, az anyát fia ellen ingerelték. Hercegek, főurak játéka lett. A császár undorodva a munkához menekült. Hajnaltól éjfélig álmodott, dolgozott, nem pihent, készült, tanult, utazott, és hallgatta a világ szívverését, a népek panaszát, eljövendő idők vajúdását. Ült a szellemek tornyán. Tudta, hogy egyedül van saját erejével.

Ilyenkor megrázkódott, s irigyelte az együgyű embereket. Sokszor elaludt a széken a munka mellett, s mikor dideregve, fáradtan felébredt, ráeszmélt, hogy élni kellene.

Eszébe jutott az asszony, kedvese, a szép magyar grófnő. Mellette újraszületett. Friss, cselekvő energiák járták át. Vele tudott szárnyalni. Megértette. Alig várta, hogy érkezését jelentsék. Kitárt karokkal futott elébe, de a szép asszony meglepődve, idegenül nézte a körülvevő pompát. A földig érő drága rámákban mereven állanak a rokkantvérű, fáradt, parókás képkirályok. A daliás fiatal császár gúnyosan mutat fel reájuk.

– Az elődeim, kik aludtak a korona alatt!

Nemes Zsuzsa Wesselényire gondolt, s boldogan mosolygott. Gyönyörű alakja rózsaszínben fénylett. Nyakán izzott a gyöngysor, és szendén lesütötte szemeit. Ártatlannak látszott, mint egykor, a szebeni zárdában, honnan a császár magának elhozta.

„Wesselényi!” csengett a szívében, s a gorbói útra gondolt, az anyja ravatalától hozzá futott fiúra...

Hűvösen elfordította arcát a császár ajkától.

– Ma nem lehet Felség. Temetésről jövök...

Így kezdődött beszélgetésük a halálról. Beleszövődtek a fekete misztériumba. A nő orcája fehér viaszszínt kapott, a császár fakó, mély hangon beszélt.

Feltárta különös gondolatainak mélységét, és az asszony hallgatta.

Elfeledkeztek a mennyezetes ágyról, melyben a szerelem kék virága nyugszik.

Beleélték magukat az elmúlás szomorú varázsába, és tudták, hogy egyszer a fekete lépcsők tetején is találkozni fognak.

– Milyen tökéletesen temetkezik minden – beszélt a császár. A napfénynek minden pillanat és a mindenség a temetője. Hány millió bogár, hány millió madár hull alá e földön, s mégsem látni holttestüket...

Csak az ember kendőzi magát koporsókkal...

A sápkóros, petyhüdt Habsburg-hercegnők megbotránkozva húzzák fel éles orrukat a képeken.

– Pedig mire való ez a bólogató, sötét parádé, tömjéngőz, gyertyasírás... – fantáziált a császár. – Mennyivel egyszerűbb zsákba varrni a holttestet, mint a tengeren, és ott lenn a férgek kioldják a zsákunk száját...

– De Felség! – rémüldözött az asszony.

A császár gálánsul mosolygott.

– Magát aranyzsákba varratom, grófnő.

A nemes, nehéz bútorokon vibrál a lobogó gyertyák fényverejtéke. Csend van, csak a császár gondolkodik. Hírtelen felugrik. Új, szokatlan ötlete támadt.

– Európa csodálkozni fog. Halálra ítélem a temetőt.

Mihelyt átveszem az uralkodást, kiadom rendeletben, és egy birodalom fog temetkezni az én gondolatom szerint.

Szokás szerint meg sem várta, hogy eszméje kihűljön. Felugrott és ment. Nagyot döndült utána a titkos ajtó. A mit sem sejtő palotaőr rémülten intette csendre a boltozatok alatt elsiető magas árnyékát.

– Csend, szerencsétlen! A császár szórakozik!

Aztán álmodozva húzódott vissza a szép magyar grófnő ajtaja elébe, hogy titkos vággyal tovább hallgassa a kacajt, s fojtott szívvel tovább őrizze a szerelemnek sok színes, szép neszét.

Nemes Zsuzsa grófnő pedig különös érzések között leült ölbe tett kézzel, és bámult, nézett, mintha aranyozott körmeit szemlélné. Most eszmélt rá, hogy mi történt.

Szívébe csapott a gyászdal, mit elhúzatott a férfi a gorbói kastély ablakai alatt. Már nem látta a körülvevő fényességet, a kényes dámákat a falon, csak a sírt, mit szép Erdélyországban az ő kedvese ásott. És eljöttek a többi mohos kövű öreg temetők is. Lelke hazarepült a virágos süppedt sírdombok közé, hol ingó fenyők között, a földi verejtéktől lelküket szárítják a holtak... A fejtől való fákról lábukra hull a csattanós versek porló kék festékje, s az elomló édesanya-koponyákról ezer esztendeig sem fogy le a mosolygó szeretet...

Ezeket ítélte halálra a császár!

Csak azt vette észre, hogy megsajdul a szíve, mert elvették a szomorú népektől kétségbeesett életük utolsó játékát, a halált, s temetést...

Már eznapságtól fogva vége neki. Többé nem megy elöl cifra lovag szablyáros lovon. Elnémul az ősi, halottnak kijáró búcsúzás a sír szélén. Nem fognak iratos kopjafát szúrni a halottaknak: szüzeknek selyemlobogósat, fiataloknak fehér, öregeknek fekete zászlósat. Már a hitvány négy szál deszkát is megtagadta József császár...

Feljajdult, mert csak most tudta meg, hogy a temetők is élnek...

Aztán felszökött helyéből két könnycseppel az arcán, s a drága palotában elfutott a császár ajtajáig.

Lábaihoz borult.

– Felség! Ne bántsa a temetőt, mert a temető a halott haza, Felség!

A császár megzavarodva emelte fel.

– Milyen gyermek maga, grófnő!

Hosszan elnézte a remegő nőt, kinek angyaloktól lopott szépségén áttör a tűz, de kezei hidegek. Szája nem a hímes jelzőket suttogja, hanem a halott hazát félti.

– A temető a halott haza, ne bántsa Erdélyt, Felség!

A császár komoran ránéz.

– Téved! Maguknál az élő haza a temető, grófnő!

A tudatlan, csak szépasszony zokog. József császár megsajnálja, magához vonja.

– Nem asszonynak való dolgok ezek.

Kívül a nagyvilág mindjárt felébred. Az élet fekete lovai már nyugtalankodnak.

A történelem a küszöbön szorong, s gyötrődve várja a császár jelét, hogy mit jegyezzen fel. A Felség komoran bevégzi feleletét a nőnek, ki a koporsónak kér kegyelmet.

– Erdély már régen halott...

Nemes grófnő félelmes szépségében kiegyenesedik.

– Nem lehet az Felség. Hiszen a hegyek állanak, vizei el nem bujdostak, egyetlen fűszála el nem múlott, napja el nem hagyta, madara megvan, népe most is áldja... Miért volna halott?

Immár nem ő, a hegyek kérdeztek általa, a szép haza vizei zúgtak ereiben, virágai nyíltak az ő két orcáján.

Gyanú támad az asszony szívében. A császár tervezi Erdélynek halálát. Asztalán hevernek a tervek, hogy velük megfojtsa. A bűnös asszony többé nem a szerelem apácája, hanem népe szenvedésének megtisztult edénye, ki félti a hervadt falevelet is.

– Felség! – hebegi elváltozva. – Mit tervez? Az Istenre!

A császár elborul, érdesen inti rendre.

– Túlment a határon, grófnő.

A hideg hangra feleszmél az asszony. Látja, hogy mindent elveszített, és pillanatra bánja is, amit tett. Két fehér karjával sírva átöleli a férfi térdét.

– Grácia szegény fejemnek! Mit tettem, Istenem!

A császár nem haragszik. Tudja, hogy ő, s a haza küzdenek a lábainál fekvő szegény nő szívében, Békítőleg megsimítja a nehéz, szőke hajat, s az új reménységre feltekintő asszonyi szemekben feloldódva, lágyan beszél hozzá.

– Én is sajnálom azt a földet, pedig nem én tettem halottá! Kétszer jártam be minden zegét-zugát, és magam láttam, hogy a gyönyörű országban a jövőtlenség s nyomor ebei ugatnak. Szemétre vetett viskókban a nép tudatlanságban, babonákba merülten cipeli életét a sok hit, sok nyelv között, mielőtt bár egyszer feljajdulni megtanult volna. Láttam, hogy a poharukba vetett virágnak is pusztulnia kell, mert az is a végzetes sors nyomorát szívja ki a vízből.

Láttam és szégyelltem, hogy császáruk vagyok.

Keményen megrázta szép fejét, s észre sem vette az asszony bámulását, csak folytatta országítélő szomorú beszédét.

– Kitől várhat segítséget? A félparaszt nemesség agg latin nyelven werbőczyzik, a privilégiumokért döngeti a mellét, vadászik és iszik. A főurak magyarul se tudnak, s agár–, kopófalkák őrzik a kastélyházakat, míg ők Bécsben fekszenek, rangért, birtokért koldulva...

Keserűen felkacagott.

– Ezeknek koronáztassam meg magamat? Erőtlen karddal tegyek büszke vágást a négy világtáj felé? Bandériumokkal, díszhintón vitessem magamat jobbágy-koponyákkal kirakott szegények országútján a kérlelhetetlen jövendő elé, mikor az egész világ új sorsra taszítja szekerét? A kacagány, párducbőr már ég a hátatokon, s ti világtalanok és siketek vagytok. Mit fogtok csinálni, ha a népek megmozdulnak, hiszen testvéretek sincsen, kinek ajándékul adhatnálak?

Hirtelen elhallgatott, és megrázkódott balsejtelme veszedelmétől. Orcája behorpadt, s két lángoló karikával a szeme alatt rárivallt a remegő nőre.

– Elhiheted hát, hogy Erdély halott, és nincsen férfi rajtam kívül, ki pusztulása útjába tudna állani.

Az asszony felütötte fejét, szemére szorította kezét, mintha rossz mesét akarna elűzni. Érezte, hogy a császár szavaiból kiáradó veszedelem elszakítja mindentől, ami ezen a földön valaha igaz és szép volt. Gyermekségének, tiszta leányságának édes világa összeomlik, a drága földnek minden bűbáját letépik, minden elvész, s csak ő marad meg nyomorultnak... Halkan felsikoltva kitárta fehér karjait, mintha haza akarna repülni, s segélykiáltásban gyászolta el összetört, kéjbefulladt életének, tiszta szerelmének egyetlenegy titkát.

– Miklós!

A császár összerezzent. – Miklós? Ki az?

Nemes Zsuzsa grófnő többé nem tétovázott, büszkén vallotta be.

A sibói báró, Wesselényi Miklós.

A császár előbb gondolkodott, aztán gúnyosan felkacagott.

– A most elhunyt Dániel Polixena fia. Ahá. Hallottam róla.

A féktelen, vad komédiás.

Hirtelen végigmérte a szép asszonyt, s testőrét hívta.

– Kísérje szobájába a grófnőt.

Íróasztalához lépett, s mintha valamivel foglalkoznék, iratait vette kézbe. A papiros zörgött, mintha szél fújna át ujjai között. Az elbocsátott, sápadt, gyönyörű asszony a küszöbről visszanézett.

– Igen, Felség. A vad komédiás.

A tornyos ólomkarikás ablakok előtt, nagy csendesen elúszott a hold, s a hajnal setétjébe már a fény derengett bele.

Mikor Nemes Zsuzsa elhagyta a palotát, a császár búcsúzásul csak ennyit mondott neki.

– Ismeri terveimet, grófnő. Szándékom a közigazgatást átszervezni. Erdélyt tizenegy vármegyére osztom fel, amitől meg fognak döbbenni. Tegyen próbát. Válasszon ki tizenegy főurat, kikben leginkább hisz. Közölje velük, hogy tizenegy főispánra lesz szükségem, s meg fogja látni, hogy mellém állanak.

A bűnös szép asszony hittel, bizalommal rázta meg a fejét.

– Téved, Felség.

A császár pedig jóízűt kacagott.

* * *

IV FEJEZET

A betegséget s a fehérnépet nem lehet olyan könnyen kirekeszteni az életből.

A nyár eltelt, Wesselényi megcsendesedett.

Munkával fárasztotta önmagát.

A kastélyt átépíttette, a ménesnek pompás istállókat húzatott, a gazdaságot rendbe szedte. Elhatározta, hogy megválik a katonaságtól is. Minden rendben ment szeptemberig. Egy szép, fényes reggel azonban idegen lovaslegény kérezkedett a báró eleibe.

– Levelet hoztam Gorbóról. – Honnan, te?

– Gorbóról.

Hirtelen nagy forróság öntötte el.

Tehát a másik asszony jött vissza.

Habozott.

Rámeredt az írásra sokáig, pedig csak ennyi állott a levélben:

– „Miklós! – Mához két hét vadászat lesz a Ciblesen. Én rendezem. Jöjjön el okvetlen. – Zsuzska.”

Annyira felindult, hogy jó fertályóráig moccanni sem tudott. A gorbói legény akkor is ott állott.

– Mi választ vigyek?

– Lódulj, paraszt! Úr más cigányától nem küldi levelét. Álgya! – kiáltott a huszárjának. – Ezt a senkit töltsétek tele borral, s vágd díszbe magad. Indulsz, viszed ezt a rend írást Gorbóra.

Pár dölyfös szót írt keményen, karddal hegyezett pennával:

– Ott leszek!

A meghívókat színleg Haller János gróf írta alá, de egész Erdély tudta, hogy a vadászatot a felesége rendezi. Tizenegy mágnás volt meghíva és különös gusztussal összeválogatva. Tudták, hogy valami praktika lappang mögötte, de nem sejtették, hogy mit akar az asszony. Az öregek csóválgatták fejüket, a fiatalja vivátozott, az asszonyok féltékeny, görbe szemmel nézték az ügyet.

Hiszen híres vadászatot sűrűn rendeztek Erdélyben eddig is, de az még nem történt, hogy asszony hajtassa meg a mogorva, félelmetes Ciblest.

A jelzett időre mindenki ott volt. Ki mert volna elmaradni a császár kedvesének vadászatáról.

A tanyát a Hugyin torkolatánál verték fel, a sziklacsúcs tövében, mely élesen meredt bele a végtelenségbe, mint az örök Isten szürke mutatóujja. A hatalmas hegy oldalára vén mohaszakállas fák kapaszkodnak, de a magasságokban az erőtlenségtől és alázattól állva maradnak. A völgyben vízerek, patakok bujkálnak, s amíg a szem ellát, mindenütt fekete zúgó rengeteg, melyben piros szívű vadak élnek csodálatos virágok között.

Egy tisztáson kétszáz fejszés jobbágy kalyibákat rótt össze. Megdíszítik lombbal, fűággyal. A megrakott szekereket leürítik, aztán tűz után látnak. A fejsze csattog, s egész erdőrészt tarolnak le. Úgy száz szekérre valót máglyákba hánynak, és fellobog a tűz. Készül a vacsora. Jelzőkürtök búgnak, ebek üvöltenek, lovak nyugtalankodnak, emberek zajongnak. A lábán hajtott, hízott ökröt leütik, egy sereg malac szívébe kést döfnek, átszúrt torkú kosok hörögnek. Készül az emberek vacsorája, s a fűre vér csorog.

Tiszta csillagos este van. Ködök és árnyak szállanak az erdők fölött. Az emberi zajtól távolabb felséges a magány.

Kis szellő indul, s a rengeteg elkezdi imáját, mondván:

Éj van.

Eltűnik a föld, nincsen Erdélyország, sem ember, sem állat, virág, avagy világ...

Csak Te vagy, óh, Uram!

Alszik a vad, s erdő, eltűnnek a bércek, csillagok kihunynak, álmok porba hullanak, testek szétomolnak...

Csak te élsz örökkön!

Vihartól nem félünk, villámtól remélünk, napot elfeledjük, létünket gyászoljuk, hogy Hozzád eljussunk.

Mozduljon meg minden levél, sikoltson fel minden fűszál! hasadjon meg a fák szíve, szárnyak, szájak lehelete Tehozzád kiáltson.

Jó estét, jó Isten!...

Vajon ki hallotta?

A tűz körül pipázó urak tréfálnak, hajtók mesélnek. A fővadász parancsokat oszt, az ebek csontot rágnak, juhok térdre állnak. Csak egy férfi hallgatja az erdők imáját: Wesselényi Miklós. Néma, zordon marad tőle.

Most a nagy sátorból szép sugár asszony lép a tűzhöz.

Az urak felugrálnak.

– Grófnő!

Puha prémet vetnek lába alá. Az aljanépség messzibb húzódik. Lábonálló gyantás fenyőt gyújtanak előtte, hogy csúcsig futó lángjában gyönyörködjék.

Nomádok tűzistene, füstistene játszik homlokán, szép arcán.

– Milyen fenséges itt minden – révedezik elfogódva, és az urakhoz fordul. – Ne ítéljenek meg azért, amit tettem.

Isten hozta!

A férfiak titkon egymásra néznek. – Tartjuk szerencsénknek.

Az asszony köré gyűlnek, teszik a szépet neki, és számba sem veszik a kis férjet, ki fáradtan guggol a tűz mellett, mint egy melegedő törpe, ki csak a pillanatot lesi, hogy visszaszökhessék az erdőbe.

– Mi hír Bécsben, asszonyom? – teszi fel a kérdést Csáki János uram.

A férfiak feszülten figyelnek. No, most kiderül, miért a vadászat. Hogy ürügy, azt mindenki tudta. Megválik, mit üzent a császár. Ki tudja, mit rejteget az asszony. Nagy meglepetés lesz bizonyosan.

Nemes Zsuzsa a szóra megrezzen. Itt a pillanat.

Ravasz és óvatos.

– Elég szomorú újság. A felséges asszony gyengélkedik, s a doktorok félnek, hogy nem sokáig viszi.

A császár sokat dolgozik, készül a trónra, s nagy tervei vannak Erdélyországgal.

– Nagy tervei Erdéllyel?

Az asszony nem is látja a lángfényben rámeredő izgatott arcokat.

– Reformokat dolgozott ki az oskolákról, pénzügyekről, új közigazgatásról.

Annyit említett, hogy tizenegy vármegyére fogja osztani Erdélyt, s tizenegy megbízható főispánra volna szüksége, kik terveiben segítik. Úgy vélem, nagy idők jönnek.

Mindenki elnémult. Az urak töprengenek – Nem kicsi dolgok! – Hát ezért a vadászat. Fejük lekókad, nem mernek egymásra nézni. Szél indul, a füstöt lenyomja, csípi a szemüket. Nem is veszik észre. Már-már szeretnék néhányan mondani, hogy rájuk számíthat a császár, de egymástól mukkanni sem mernek. Pedig látszik rajtuk a szándék. Nemes grófnő elnézi őket. Egy se háborodik fel az Erdély-gyilkos tervekre. Mégis igaza van a császárnak, hogy csak fel kell ajánlani az állást, és lábaihoz borulnak. Csalódottan, kellemetlenül felkacag, hogy a tűz világánál fehéren habzanak a fogai tőle.

– Ni, most veszem észre, hogy éppen tizenegyen vannak az urak.

Wesselényi Miklós megremeg, szégyentől árnyalt ábrázattal mellére döndít:

– Én csak a tizenkettedik vagyok, grófnő!

A szép asszony melegen ingerkedve csak ennyit mond:

– Magát tényleg csak vadászni hívtam, Miklós.

A jelzőkürt újra felbúg, a vadászmester kiosztja az állásokat. A harmatos füvön lesz az első hajtás. Az urak külön húzódnak. A vadászatot tőlük megeheti a fene. A vén Cibles akár Móduvába költözhetik, olyan nagy a gondjuk. Wesselényi az asszonnyal marad.

Keserűen a szemébe mondja:

– Gratulálok grófnő a vadászathoz.

Maga már tizenegy medvét fogott a császárnak.

Az asszony sóhajt.

– Miért bánt, Miklós? Megfogják egymás kezét.

– Zsuzska!

– Miklós!

Éjjeli fuvallat búvik a levelek közé, a harmat bőven hull, az ég vörösen dereng a tüzektől, s a vadak rossz álmokat látnak. Egymásra vágyik ajkuk, de az erdőnek füle van, a mezőnek szeme van.

– A holnapi lesen melletted akarok állani – suttogja az asszony, és sátrába szalad.

A tábor elnyugszik. A tilinkók elhallgatnak, a tűz leroskad, s a virrasztók körülveszik. Wesselényi hanyatt fekszik a hűs füvön. A feje tűz, a szíve tűz. Az asszonyra gondol. Ha nem volna férje, milyen könnyű volna...

A gondolattól megrázkódik. – Ha nem volna férje!...

Hát ne legyen férje...

Megdöbben. – Mivé lett a becsületem?

Valahol a rengetegben ijedt rókák ugatnak, az őrállók a tűzre új hasábot vetnek. A kínzó éj csak lassan tűnik, és a fáradt élő szemekkel szelíden szembenéz a derengés.

Pitymallatkor megérkezett és jelentkezett gazdájánál a Cserey Helénának ajándékozott huszár, Opris János. Rosszat sejt. Miért hagyta ott a leányt? Mi baj? Félt és szégyellte magát. Nem merte megkérdezni. Elküldte magától.

– Végy puskát és osztasd be magad, Jani. – utasította kurtán, mert az asszony már mellette állott, és indulni kellett az állásokba.

Megkezdődött a hajtás. Az ebek csaholnak, a jobbágyok fejszefokkal verték a fák törzsét, a haraszton menekülő vadak lába suhant. Valahol eldördült az első lövés is. A gyűrű szorult. A távoli tisztáson az őzek könnyes szemmel húztak át.

– Milyen izgató és szép ez, Miklós – didergett az asszony, és hozzádőlt a férfihoz. Szájából forró lehelet párázott, szemei szerelmes vágyban ragyogtak.

Csak egy pillanatra feledkeztek meg.

Míg egy kábult villanásban találkozott a két harmatverte száj.

– Miklós!

– Zsuzsa!

– Ha meglátta valaki! Az uram a szomszédunk.

– Az urad alszik. Korán kelt és gubbaszt – gúnyolódott a férfi.

– Bár örökre elaludnék!

Tekintetűk találkozott, és némán összeesküdött.

Ha az a kis gnóm ott, alig negyven lépésre, örökre elaludnék!...

Jelkürt harsant. Medvék vannak a hajtásban. A szárnyon még ropognak a puskák, s csakhamar közelükben is felhangzott a vad csörtetés.

– Itt van – súgta a nőnek, s állásba helyezkedett, de a medve, nagy fekete állat, vérengző vad fajta, távolabb bújt ki. Bukdosó menésében a fejét lóbálja, mintha azon csodálkoznék, hogy hová tűnt innen a sok szép piros eper. Valaki rápuskáz. Az állat felmorcan, s fanyalogva irányt változtat. A tető peremén hirtelen a földre dobja magát, s mint a veszedelem, gurul le az oldalon, egyenesen Haller uram lábaihoz. Lövés éri. A medve megrándul, két lábra áll. Alig kel néhány pillanat, és darabokra szaggatja a kis embert. Wesselényi tétováz, de szégyen pírja önti el arcát, és lövésre rántja fegyverét. Egymásra néznek az asszonnyal. Halálsápadtak. Csak ennyi idő telt el...

A következő pillanatban egy férfi késsel ugrik az állatnak. A kés és a medve egyszerre sújtanak, de ott dördül már a Wesselényi lövése is a bestia fejében. A dérrel ütött avarra ember és állat leroskad. Körül vér, sok vér.

Hajtók, vadászok odarohannak és félrehengerítik a medvét.

– Nem Haller úr, hanem Opris Jani, a Wesselényi huszárja, csak egy jobbágy – kiáltják oda az aggódó uraknak.

Még él, kínosan felveti szemét, és nézi gazdáját vádolón, csalódva, mindent megértve. Most az asszonyra fordul tekintete, és lihegve, utolsó erejével azt mondja:

– Mégis hamarébb kellett volna lőni, Miklós úrfi!

A vadászat félbeszakadt. Az asszony gondjaiba vette a halott Opris Jánost. A vértől tisztára mosatta, parancsára díszes, nagy lombravatalt készítettek, s arra ráhelyezték. A zsebében vérelmosott levelet találtak. Címe nem volt, de finom női írás. Tartalmából kellett kibetűzni, kinek szól, hogy a halott helyett kézbesítsék, és Nemes Zsuzsa grófnő nem restellte a véres levelet kezeibe venni. Alig néhány sor maradott meg épen: „Kedves Miklós! Óvakodjék attól az asszonytól... A császár kedvese mégsem való magának... Úgy féltelek... Csak most tudom, mennyire szeretlek...”

A szép asszony halkan felsikoltott. Ingadozott, hogy ne dobja-e a tűzbe. Csak ujjait kellene szétnyitni... Nem lehet. Az iberek nézik. Hidegen, gúnyosan odanyújtja Wesselényinek:

– A Cserey Heléna levele. Úgy látszik, magának szól. Sötéten szembemered a férfival, és parancsot ad az indulásra. A kopókat, agarakat gyorsan tülkölik össze. A szekerek elnyikorognak. Az urak fagyosan búcsúznak, a tábor eloszlik, és csakhamar csend borul a rengetegre.

Wesselényi dacosan ránt egyet a vállán, és kiteríti a véres levelet. Mikor a végére ér, nem szól, csak a halott legényt nézi sokáig. Orcájára lassan visszatér a szín és az elhatározás.

– A ravatal négy sarkára gyertya helyett tegyetek tüzet – parancsolja legényeinek. – Mások üljenek lóra, és hozzanak tíz papot. Eggyel se legyen kevesebb. Vegyetek a faluban koporsót, szemfedőt, gyertyát, mindent, ami kell.

Legkésőbb estére itt legyetek!

Négy magános sudár fenyő között megásatta a sírt. Jó mélyet, hogy a víz ki ne mossa, vadak ki ne kaparhassák. Az emberek csodálkoztak, hogy egy senki jobbágylegényért ilyen parádét csinál. Így telt el a nap, beszéd nélkül, várakozásban.

Estefelé megjöttek a papok, koporsó, a gyertyák. Szurokfáklyákat is készítettek, tüzeket gerjesztettek. A tíz pap felsorakozott, s megkezdődött a különös temetés.

Mielőtt ráhányták volna a földet, Wesselényi Miklós odalépett a sír szélére, és kemény hangon, mindenki füle hallatára lekiáltott:

– Köszönöm neked, Jani, a becsületet!

Tovább nem időzött, lovát hozatta.

A hátáról elnézett Napnyugatra, merre a tábor eltűnt:

– Isten veled, császár szeretője! – s egy szekérnyomtól ráncos erdei úton eltűnt.

A lobogó tüzek, gyertyák, máglyák utána világítottak, az emberzaj követte egy ideig, végül az is megszűnt. Egyedül volt. Alázattal levette kalapját, és elborulva hallgatta a rengeteg imáját:

„Vihartól nem félünk, villámtól remélünk, napot elfeledjük, létünket gyászoljuk...

Jó estét, Jóisten!”

* * *

V. FEJEZET

Vasárnap. Napokig tombolt Wesselényi a dühtől, szégyentől, undortól és kimeríthetetlen boldogtalanságában. Folyt a jobbágyok vére, zuhogott a bot és sebzett a fegyver, minden semmiség miatt. Élő embert nem bocsátott maga elé. Rájött a veszett órája. Marta önmagát, kínozta lihegve, felszabadult minden gyilkos dühe. Talán öntudatánál sem volt. A kastély rémségektől remegett. Az emberek messzi elkerülték, az urak a kapuból visszafordultak, galamb sem mert a házra szállani, és nem volt senki, ki be merje ablakán kiáltani:

– Vasárnap van!

Rétyi uram, a pap, palástot vett, föveget tett, hóna alá csapta a vastag Bibliát, s komor léptekkel elindult a kastélyba. Öles, szikár, sasorrú ember volt, titok ette feketeképű, elszánt, mint egy hatszázesztendős holló, mely önmaga felett gondolkodik. A kapuban álló istrázsára rárivallt.

– Mi dolog ez?

A Wesselényiek vasárnap töltött fegyverrel várják a papot?

Elhordd magad! – és kemény léptekkel áthalad az életen be az úrhoz.

Wesselényi zilált hajjal, tépett öltözetben, komoran, teljes apátiával könyökölt a karjára. A pap állott felette hangtalan, s csak a szemek meredeznek. De kitágul a prédikátor két nagy orrlika, erős, magvető félkarját kifeszíti, hatalmas mellét teleszíja haraggal.

– A templomba!

Wesselényi csak meghökken. – Bolond ez a pap?