BALÁZS BÉLA

HALÁLUGRÁS A SZAKADÉKON ÁT

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

1. ELFOGATÓPARANCS

2. GUMICSIZMÁK

3. ADJÁL BELE GÁZT, ÉS JÓL VEZESS!

4. HELFGOTT MEYER BÖLCSÉSZHALLGATÓ

5. BARÁTSÁG

6. BORJÚRAGU

7. A KRUMPLIS KOCSIS ÉS A FÉNYKÉP

8. A TEHERVONAT

ÉS AZ ŐSZ HAJÚ ASSZONY

9. HÁROM KOPORSÓ AZ ÉJSZAKÁBAN

10. A KÖVETKEZŐ KEDD...

11. MÉG EGY PERC!

12. TŰZÖN-VÍZEN ÉS HALÁLON ÁT

13. A PADLÁSON

14. BÚCSÚ SZAVAK NÉLKÜL

15. LOPÁS, BESZÉLGETÉS ÉS UGRÁS

16. ZARÁNDOKLÁS LOURDES-BA

17. SZENT BORBÁLÁVAL NEM LEHET SOKRA MENNI

18. RÉGI ÉS JÓ BARÁTOK ISMÉT TALÁLKOZNAK

19. A NÉMA SZÁZAD

20. HA SZÜKSÉG VAN RÁ...

21. „ESZTELENSÉGET KELL ELKÖVETNÜNK”!

22. REPÜLŐ ÖRDÖGÖK

23. ELŐRE!

1. ELFOGATÓPARANCS

– Van még valami parancs, kapitány úr? – kiáltotta Kolbe csoportvezető.

Kiabált, holott a kapitány közvetlen közelében állt, az íróasztal mellett. Dali kapitány pedig, a rosenhaini körzeti Gestapo parancsnoka csöppet sem volt nagyothalló. Ellenkezőleg, Dali kapitánynak olyan finom hallása volt, hogy kis tömzsi, mindig izzadt csoportvezetője süvöltéséből pontosan megállapította, milyen fokra hágott az izgalma. Ezért ma különösen egykedvűen válaszolta Dali kapitány:

– Csak holmi asszonyügyek!

Ásítva lapozgatott az előtte fekvő iratcsomóban. Az aznapi posta volt. Aztán átnyújtott a csoportvezetőnek egy iratot.

– Ez az... A nőket nem szabad beengedni a pályaudvarra, ha a frontra induló katonákat kísérik.

– Legfőbb ideje! – harsogta Kolbe, mint akinek elevenére tapintottak. – Ezek az asszonyok kicipelik magukkal az összes porontyukat, és valóságos színházat rendeznek, jajgatnak, sikoltoznak! Ezt szándékosan teszik, kapitány úr. Magam figyeltem meg tegnap a pályaudvaron. Éppen jelenteni akartam... Világos, hogy ez az egész meg van szervezve... Hangulatot akarnak kelteni...

– Semmi szükség rá – mondta álmosan a kapitány.

– Valamennyit le kell tartóztatni!

– No, ez azért túlságosan...

A kapitány helyénvalónak tartott egy újabb ásítást, hogy még fokozza a tökéletes nyugalom látszatát. Másik iratot adott át Kolbénak.

Azokra a nőkre vonatkozólag, akik túlságosan gyakran díszelegnek gyászruhában. Tapintatosan figyelmeztetni kell őket...

– Aha! – bömbölte Kolbe. Napokon át feketében szaladgálnak, csak azért, hogy kérdezgessék tőlük: „A férje vagy a fia?” „Igen, ott valahol.. . Ki tudja, hol!” És mindezt a legtitokzatosabb arccal... „Ki tudja, hol! És kiküldték a frontra, Spanyolországba. A vörösök ellen.”

– Ez ne legyen – bólogatott a kapitány olyan arccal, mintha a következő percben már aludna is. – Egyelőre más nincs. Elmehet.

Kolbe csoportvezető sarkon fordult, akár a gyakorlótéren, s bokacsattogással indult az ajtó felé. Mindezt talpig katonásan, az őt annyira jellemző eréllyel. Mint az ellenség előtt. De igaz is: nem fészkeli be magát mindenüvé a rejtőzködő, bujkáló ellenség? És Kolbe nem szívesen vett tudomást róla, ha valami nem ment rendben. Ezért mindenütt és mindig torkaszakadtából ordított, akár a reggeli kávét kérte a feleségétől, akár bélyeget vásárolt a postahivatalban. És gyakran ijedten horkant fel még álmában is.

Már éppen meg akarta fogni a kilincset, amikor a kapitány ismét odahívta az asztalhoz.

– Várjon csak egy percig! Még egy ügy van itt.

Dali belepillantott az aktába.

– Elfogatási parancs – mormogta. – Valami Karl Brunnerról van szó. Tizenhét éves fiú. Úgy látom, jelenleg Traunsteinban van, a 317. sz. munkatáborban. Traunstein, úgy hiszem, a mi körzetünkbe esik.

Dali kapitány ezt ne tudta volna? Időnként feltett ilyen kérdéseket, hogy szórakozottságát hangsúlyozza. Környezetére ez megnyugtatólag hatott, és a tökéletes biztonság és nyugalom érzését váltotta ki belőlük.

De amikor Kolbe csoportvezető, hóna alatt az aktákkal, becsukta maga mögött az ajtót, és Dali kapitány egyedül maradt szobájában, hirtelen mintha álarc hullott volna le róla. Hervadt, sima hivatalnokarca alig változott meg. Csak az őszülő szemöldökök között húzódott egy apró, éles ránc. Csak egész kicsit lekonyult a szája széle, amikor ismét az akták fölé hajolt. Mégis egészen más arc lett. De a Gestapo főnökének ezt az arcát nem volt szabad látnia senkinek. Így, álarc nélkül, kimondhatatlanul fáradt reménytelenséget fejezett ki.

Időközben Kolbe csoportvezető már az irodájában ordított. Íróasztalánál ült, előtte egy Müller nevű hivatalnok állt, kezében jegyzetfüzettel és ceruzával. Kolbe átlapozta az ügyiratot, amelyet utoljára adott át neki Dali kapitány, és üvöltött:

– Jelenlegi neve Karl Brunner! De már különböző nevek alatt szerepelt. Nyilvánvaló, hogy tapasztalt fickó! Anyját, aki kommunista, és részt vett a földalatti mozgalomban, szintén nem tudtuk kézre keríteni...

A valószínűtlenül hosszú lábú Müller, a politikai rendőrség leghórihorgasabb tisztviselője, mindezt merev arccal jegyezte, Kolbe pedig az akta tanulmányozása közben mindjobban felizgult:

– Nézze csak, kérem! Ez a Karl Brunner veszedelmes kölyöknek látszik. Már tizenkét esztendős korában kereste őt a rendőrség, mert részt vett a kommunista mozgalomban! Inasként sikerült becsempésznie magát von Langenhorst báró palotájába. De onnan megszökött. Kész gonosztevő! Később hirtelen felbukkan Münchenben mint tanonc, egy rádiógyárban... ekkor már tagja a kommunista ifjúsági szövetségnek. Mindent feljegyzett? Most pedig, úgy látszik, Traunsteinban bujkál, a 317. sz. munkatáborban, Meyer néven.

– Keresztnév? – kérdezte merev arccal Müller, aki mindent jegyzett.

– Erre vonatkozólag nincs adatunk. A feljelentésben csak a Meyer név szerepel. De ez csak nem okoz magának különösebb nehézséget, Müller? Még ma elő kell állítania azt a kölyköt. A nagy Opel autóval utazik. Itt a parancs.

Müller merev arccal vette át a cédulát, és az ajtó felé indult.

– Azt mondják, szép szőke fiatalember! – kiáltott utána Kolbe csoportvezető.

2. GUMICSIZMÁK

Ugyanezen a napon kora reggel a traunsteini munkatábor 4. sz. barakkjának kapujában megjelent egy szőke fiatalember, kezében lapáttal.

Egy pillanatra megállt. Az ajtó sötét négyszögével keretezett karcsú alakja a fehéres reggeli világosságban finoman megrajzolt árnyképként hatott. Tekintete végigsiklott a nagy, kopár, szürke termen. A falak mentén szabályos rendben álltak a priccsek százai, mint megannyi koporsó. Egyáltalában nem emlékeztették az embert lágy, enyhe pihenésre, álomra.

A barakk üres volt. Öt perce fújtak gyülekezőt. A hatalmas udvaron, a zászlórúdnál már sorakoztak a munkatáborosok, kezükben lapáttal, és a kellemetlen, hideg novemberi eső csak úgy ömlött a nyakukba. De a fiatalember az ajtóhoz támasztotta lapátját, és végigszaladt a priccsek során a harminckilences számú fekhelyig. Fiatalember feküdt rajta lázas, égő arccal. Kicsi, sovány és elhagyatott volt a nagy hideg helyiségben. Csodálkozva emelte fel a fejét, amikor a belépő fiatalember mosolyogva közeledett ágyához.

– Hát veled mi van, Meyer ? Miért jöttél vissza? Fussál a névsorolvasásra. Már régen gyülekezőt fújtak.

Ezeknek a szavaknak tulajdonképpen szemrehányásként kellett volna hangzaniuk, de csak hála csendült ki belőlük.

A szőke fiú, akinek finom és szelíd arcában vidám kék szempár ragyogott, ügyet sem vetett a beteg figyelmeztetésére.

– Jelentettem, hogy maródi vagy, de most nem vihetnek át – mondta a szőke fiú. A hangja is frissen csengett. – A betegbarakk túlzsúfolt. Egyetlen szabad priccs sincs.

– Rövidesen az egész tábor megbetegszik, ha továbbra is gumicsizma nélkül dolgozunk, térdig vízben.

– Hja, mi olcsóbbak vagyunk, mint a gumicsizma, és a német nemzet szegény...

– Hagyd abba! Már megmondtam neked, hogy nem óhajtok politizálni! – fortyant fel a beteg. – Nem ránk tartozik az!

– Hát nem te mondtad most, hogy mindannyian megbetegszünk gumicsizma nélkül? – mosolygott kedvesen barátja.

– Ha nincs semmink, akkor szenvednünk kell!

– De hiszen gumicsizmánk van – mondta még kedvesebben a szőke. – Múlt héten, amikor itt jártak a külföldi újságírók, ki is adták őket nekünk.

– Engedelmeskednünk kell, nem pedig bírálnunk! Mi katonák vagyunk!

– Helyes! – felelte Karl Meyer a világ legbarátságosabb hangján. – Ezért mondom, hogy ne elégedetlenkedj a gumicsizmák miatt.

– Én?! – kiáltott fel a beteg. – Hagyj engem békében! Menj már a névsorolvasásra!

– Ez a folyadék az üvegben öblögetésre való – mondta ugyanolyan kedvesen Karl Meyer –, ebben a dobozban pedig aszpirin van. Háromszor naponta!

Az udvarról behallatszott az éles trombitaszó.

– Rohanj, Karl! – A beteg izgatottan felült ágyában. – Harmadszor fújnak! Rohanj! Rohanj!

– Viszontlátásra, Hoffer! – biccentett mosolyogva a szőke. És könnyed, fürge léptekkel sietett az ajtóhoz.

– Köszönöm, Karl!

Meyer olyan kecses mozdulattal emelte vállára a lapátot, mintha csak táncmozdulat lett volna, és az ajtóban megfordulva, még egyszer intett a betegnek.

A tábor negyedik szakasza már vigyázzban állt a zászlórúd mellett, lapáttal a vállán. A többi csapat már kivonult munkára. Még idehallatszott a harmadik szakasz éneklése. Éppen most kanyarodtak le az országútra.

A nyolcvankét munkatáboros, aki még az udvaron állt, figyelmesen hallgatta a hangfoszlányokat, amelyeket egy-egy széllökés elhozott hozzájuk. Az ének jellegéből igyekeztek megállapítani, mi a helyzet a többi barakkban.

– Mit énekelnek? – érdeklődött Franz Schramm.

Három diák lépett be a kapun,

jöttek víg, harsány dallal...

Aha! Erre a diáknótára nem a proletárfiúk zendítettek rá! Ez az „úri brigád” kedvelt nótája. Frissen és vidáman énekelnek. Jó napjuk van ma.

Vigyázat! Harmadszor fújnak. A parancsnokság barakkjának ajtaján kilép Löwe felügyelő.

A munkatáborosok vigyázzállásba dermednek. Franz Schramm nyugtalanul sandít bal felé. A szomszédja hiányzik.

Löwe felügyelő közeledik az oszlophoz. Vigyázat! Lóbálja a sípját, amely egy kis zsinóron lóg, és ez nem jót jelent. De hol van Karl?! Még mindig nincs itt! Baj lesz!

Franz Schramm tizenkilenc éves. Púposnak látszik, mert a nyaka túlságosan rövid, a tarkója meg kissé csapott. És mert a feje egy egész kicsit lekonyul. De az ember azt hihetné, hogy ezt szándékosan teszi, mintha előrehajolna, néha mintha valami ütés elől, máskor meg fenyegetően, mintegy ugrásra készen.

A felügyelő már az oszlop balszárnyához ért. Még csak megmoccanni sem lett volna ajánlatos ebben a pillanatban. Franz Schramm mégis megfordult. Vajon hol marad ez a Karl?

Schrammnak, ennek a tizenkilenc éves proletárifjúnak komor arca, melyen a nyomor és a szenvedés letörülhetetlen nyomot hagyott, most csupa aggodalom lett. „Karl, hol vagy?” – pislogott újra bal szomszédja üres helyére. Újra ijedséget okoz neki ez a könnyelmű kölyök! Tudhatja pedig jól, hogy nem szabad felhívnia magára a figyelmet. Mindenesetre kevésbé, mint bárki másnak. Mert ha a tábor parancsnoksága érdeklődni kezd iránta, könnyen megeshetik, hogy az iratait is alaposabban megnézik. Valóban felelőtlen dolog ez Karl részéről!

Löwe felügyelő megállt az oszlop előtt. Franzot kiverte a hideg verejték. Löwe felügyelő lóbálta a sípját, teljes köröket írt le vele. Franz leszegett feje most olyan volt, mintha a rámért ütést várná.

Hirtelen könnyű lökést érzett bal könyökén. Megkönnyebbülten sóhajtott fel. Érezte barátja meleg, mindig felélénkítő közelségét. A szőke ifjú hátulról észrevétlenül becsúszott a sorok közé, és már ott állt a helyén, olyan arckifejezéssel, mintha elsőnek állt volna oda, és már belefáradt volna a hosszú várakozásba.

– Hol az ördögben voltál? – suttogta Franz szemrehányóan.

– Én itt – mondta kissé még lihegve Karl.

– Késő van!

– Soha nincs késő!

– Persze, Hoffer miatt mentél vissza a barakkba, mi? – dünnyögte Franz.

– Eltaláltad!

– Rád bízták, hogy törődj vele?

Nem! De hát a mellettünk lévő priccsen alszik. Szomszédunk.

– Vacak ember az! – A kemény vonás Franz szája körül még jobban megkeményedett.

Karl gyengéden oldalba bökte.

– Örökké dörmögsz, vén medve!

Karl ezt azon a gyermekes, kötekedő hangon mondta, amelyen egykor gyakran beszélt régi barátjával, amikor még – kisfiú korukban – mindketten az Ilsenstrassén laktak. Mi minden történt azóta! Mennyi mindenen mentek azóta keresztül!

Dermedt csend lett, mert Löwe felügyelő úr a sapkáját igazgatta. Rendszerint ezzel kezdődött minden. Még nem hangzott el a parancs. Löwe felügyelő úr mindig kissé halogatta. A sípját babrálta, és némán szemlélte csapatát, visszatartva a parancsot, mint a még el nem dobott gránátot, hogy élvezze a hatalom érzését. És ahogy lóbálta sípját, úgy érezte magát, mintha kardját forgatná meg rabszolgái feje fölött.

– Vigyázz! – ordította hirtelen, mert végül az ő szakaszát is ki kellett küldeni munkára.

De a munkatáborosok már mind feszes vigyázzban álltak, olyan szigorú rendben, hogy ehhez a parancsszó elhangzása után sem volt mit hozzátenni, és csak rámeredtek a felügyelőre, aki elégedetlen képpel kezdte végigjárni a sorokat.

Amikor a felügyelő elhaladt mellettük. Karl odahajolt Franzhoz.

– Valakinek szólnia kell a gumicsizmák miatt – súgta neki.

– Mindannyian megbetegszünk.

– De ki fog szólni?

– Persze sem te, sem én. Csak valaki azok közül, akinek módjában van etetni is néha az oroszlánt.

Ekkor Franz odahajolt a másik szomszédjához.

– Szólni kell a gumicsizmák miatt...

És egyik fej a másikhoz hajlik, és mint könnyű szellő fut végig a sorokon: „Szólni kell a gumicsizmák miatt.” Az élő telefon elvitte ezeket a szavakat egy huszonkét éves fiatalemberig. Fekete haja, busa szemöldöke, vastag, sötét szarukeretes pápaszeme és szinte mozdulatlan, szigorú arckifejezése miatt olyan volt, mint valami nagy bagoly.

– Miért nem adják ki nekünk ma sem a gumicsizmákat? – súgták a fülébe. – Hiszen egész nap térdig vízben dolgozunk!

– Persze, igaz – rezzent fel a fekete hajú, mintha álmából ébredt volna. – Pimaszság! Végül is nem koncentrációs táborba zártak bennünket. Mi vagyunk a közmunkaszolgálatot végző német ifjúság.

– Hát akkor kérdezd csak meg! – súgták két oldalról is a fekete hajúnak. Nyilván ismerték heves vérmérsékletét.

A felügyelő éppen a sor végéhez ért, és megfordult. A fekete hajú kilépett a sorból. Alacsony termetű volt, de egész testtartása biztonságot és öntudatot árult el.

– Felügyelő úr, engedje meg, hogy egy kéréssel forduljunk önhöz...

A felügyelő kővé meredt, és fenyegetőn összehúzva szemét a fekete hajú felé fordult.

– Mit engedjek meg? – szakította félbe a csodálkozástól csendes hangon.

– Arra kérjük, hogy.. .

– A neve? – szakította félbe ismét a felügyelő, de most már lényegesen hangosabban.

– Meyer. Helfgott Meyer. Bölcsészhallgató – válaszolta méltóságteljesen a fekete hajú.

– Nos tehát...! – Ezt már ordította a felügyelő.

– Gumicsizmákat kérünk.

– Gumicsizmákat? Gumicsizmákat? – fogta el a szavakat reptükben a felügyelő, és addig ismételgette őket, amíg végül meg nem értette, miről van szó. – Gumicsizmákat?! Hát a maga bakancsa meg milyen? – mutatott hirtelen a diák cipőjére, amely nedves volt és sáros, mint egyébként valamennyiüké.

A bölcsészhallgatót a kérdés összefüggéstelensége úgy megdöbbentette, hogy zavartan bámult a cipőjére, és aztán csodálkozva felelte:

– De hiszen esik az eső, felügyelő úr!

– Hiszen? Mi az, hogy „hiszen”? Mit jelent ez a „hiszen?” – Ostobán és ingerülten kapaszkodott bele ebbe a szóba a felügyelő. Korlátolt agyveleje minden nem egészen határozott szóban tiszteletlenséget és gúnyt sejtett. – Hiszen! Vasárnap nincs kimenő, bölcsész úr! Hiszen majd cipőt fog tisztítani, diák úr! Egész nap... Vigyázz! – üvöltötte. – Párba! Zárkózz! Jobbra át! Indulj!

A sor megmozdult. A bakancsok cuppogtak a pocsolyákban, bizony sok lábbelinek volt lyukas a talpa.

– Végre Helfgott Meyer is dühbe gurult! – dörmögte Karl.

– Úrifiúknál az ilyesmi nem tart sokáig! Csak addig, amíg ki nem húznak a bőröndből egy váltás meleg zoknit! Mi meg holnap újra ezeket a nedves rongyokat csavarhatjuk a lábunkra.

– Örökké dörmögő medve! – mosolygott rá Karl, és hozzátette: – Ennek a dühnek idejében kell gázt adni, és aztán ügyesen kormányozni.

Közben a csapat lefordult az országútra, és Löwe felügyelő már másodszor adta ki a parancsot:

– Ének!

Senki sem kezdett rá. Úgy látszik, a gumicsizmaügy mindenkinek megakadt a torkán. Végre a harmadik és meglehetősen fenyegető kiáltás után valaki rázendített:

Három diák lépett be a kapun,

jöttek víg, harsány dallal,

szép kocsmárosné, sört és bort ide!

De az éneklés nagyon híg volt. Ezúttal csak az „úri brigád” vett részt benne, így hívták a munkatáborban a jobb módú, polgári családból származó fiatalembereket.

Karl voltaképpen nagyon szeretett volna rázendíteni. Általában szívesen és jól énekelt. Meg tetszett is neki ez a tréfás, régi diáknóta. Aztán ilyen vacak, hideg, barátságtalan időben sokkal könnyebb a menetelés énekszó mellett. Hiszen ő maga tulajdonképpen nem volt rossz hangulatban, és voltaképp nem lepték meg a gumicsizmák körül tapasztalt dolgok. Ő már rég tudta, hogy az effajta pimaszkodás természetes és törvényszerű a munkatáborban. A katonát sem bosszantja az ellenség minden egyes lövése! A katona énekel, ha az emeli a hangulatát, és növeli az erejét.

Hűvös szél fúj,

friss szelecske...

– zengett a vidám refrén. Nem! Együtt dalolni az „úri brigáddal” most persze nem lehet: meg kell mutatnia, hogy ellenségnek tekinti őket. És az elvtársakat is meg kell tanítani arra, hogyan kell azt kifejezésre juttatni.

Pedig igazán kár! Pompás dalocska! Karl nem tudta megállni, hogy együtt ne dúdoljon velük magában. Erővel kellett visszatartania magát, hogy a mellette lévők észre ne vegyék ütemes lépéseit. Valamilyen kellemes érzés meleg áramlása ömlött el rajta. De végre sikerült ezt is elnyomnia.

Karl Brunner világoskék szeme ábrándosan siklott végig a szürke, lankás tájon. Még a hideg novemberi eső sem gátolta abban, hogy meglássa a vidék szépségét. Néma sóhaj feszítette mellét: „Mennyi szépség van körülöttünk! Mikor lehet majd végre szabadon élvezni mindezt?!”

3. ADJÁL BELE GÁZT, ÉS JÓL VEZESS!

Amíg a Gestapo hatalmas Opel kocsija Müller úrral az új autóúton robogott, és óráról órára közeledett a traunsteini munkatáborhoz, Löwe felügyelő szakasza a tábortól körülbelül öt kilométernyire dolgozott. A munkatáborosok árkot ástak, hogy levezessék a vizet, és közben maguk is gyakran bokáig vízben álltak. A kiásott föld töltést alkotott, amely az egész mocsáron végigvonult. Lehet, hogy majd egyszer út fog vezetni rajta. A töltés két méter magas és meglehetősen meredek volt. Ahhoz, hogy feltolják rá a nehéz taligákat, bizony jól neki kellett veselkedniük. Minden taligához két munkást állítottak.

Franz és Karl taligája már majdnem tele volt.

Lisztet őröl a molnár,

amikor a malom jár...

– dúdolta halkan Karl, és a dal ütemére nyomta be a lapátot a puha, felázott földbe, és dobta a taligára a sáros göröngyöket. Hiszen nem hallotta őt senki.

Amikor a zsák teli,

feleségét öleli...

A dal ritmusa megtöltötte egész fiatal, egészséges testét. A dallam mozgatta karját. A dal rakta meg tetőzötten a taligát.

– Te, mi a csudát lapátolsz így? Érdemeket akarsz talán szerezni a felügyelőnél? Minek sietsz úgy? – dohogott Franz. – Vagy talán Hitler négyéves tervét akarod minél sürgősebben teljesíteni?

Karl abbahagyta az éneklést, és lelassította a tempót. Közben nem is emelte fel a tekintetét. Szégyenkezett.

– Igazad van – szólt alig hallhatóan.

És ha ez ma történt volna meg vele először! De már hányszor figyelmeztette őt Franz arra, hogy megfeledkezik saját jelszavairól! (Mert Karl minden lehetőséget felhasznált arra, hogy fékezze bajtársai munkakedvét, ha erre egyáltalában szükség volt.) De hát ő szerette a munkát. Amikor így állt a reggeli szélben kezében a lapáttal, érezte izmainak erejét, és magába szívta a nedves gyökerek illatát, szinte megmámorosodott. És olykor megfeledkezett arról, hogy a legszörnyűbb kizsákmányoló részére dolgozik, és halálos ellenségét szolgálja. Hálás volt Franz barátjának, hogy ő erről soha, egy pillanatra sem feledkezett meg.

Karl zavartan nézett körül, és megpillantotta Meyert, a fekete hajú bölcsészhallgatót, aki tőle nem messze dolgozott. Karl elengedte a lapátot, és figyelte őt.

Bölcsészünk nem boldogul a taligával mormogta.

Franz rövid pillantást vetett arrafelé; szemlátomást egyáltalában nem érdekelte őt a dolog.

De Karl tovább figyelte, hogyan erőlteti fel a töltésre a taligát a fekete hajú Helfgott Meyer egy vékonypénzű legénykével, aki alig látszott erősebbnek nála. Pedig ez különösen meredek és felázott helyen volt. A kerekek besüppedtek a talajba, és a taliga megakadt.

– Hadd ismerje csak meg ez az úrfi is a mi „népközösségünket”! – dörmögte Franz, noha úgy látszott, hogy egyáltalában nem érdekli a dolog, és nem is látja, mi történik mellette.

A helyzet kritikussá vált. A taliga nem ment fölfelé, hanem teljes súlyával lefelé húzta a két gyenge fiatalembert.

A diák és társa minden erejükkel nekigyürkőztek, lihegtek és nyögtek. Majdnem a kis vaskerekek alá feküdtek, amelyek gonoszul villogtak, mint gúnyosan vicsorgó fogak. De a laza talaj enged a lábuk alatt. Hátrafelé csúsznak. Térdre ereszkednek. De nem elég erősek. A kis nedves kerekek kegyetlen fénnyel csillognak. Meyer társa elesik, Meyer pedig egyedül nem bírja tartani a nehéz taligát.

Két ugrással, olyan gyors és könnyed ugrással, hogy Franz szinte észre sem veszi, Karl ott terem, és megragadja a makacs taligát.

– Csendesebben, kerekecske, csendesebben! – mosolyog kedvesen, mint akinek ez semmiféle megerőltetést nem jelent. – Így ni! Csak nyájasan kell hozzá szólni... kicsit megvakarni a füle tövén... így! Mindjárt olyan, mint egy kezes bárány.

Karl egy kissé oldalt fordította a taligát, aztán elengedte.

– Ha az ilyen jármű nem mozdul el helyéből, akkor a kerekek alatt a földet lapáttal el kell simítani... így...

Megmutatta, hogyan kell megcsinálni.

– Köszönöm, Karl – mondta a diák, még mindig lihegve, és az izzadságot törölte bagolyképéről. – Ez a gazember! A gumicsizmák miatt most a legnehezebb részt osztotta ki rám.

– Ez az ifjúság testi nevelése! – mondta vigasztalóig Kari. – A hitleri harmadik birodalom erőforrása. – És mosolygott azzal a mosolyával, amelyről nem lehetett bizonyossággal megmondani, őszinte-e vagy gúnyos.

– Vagy az elhülyülésnek és pusztulásnak forrása! – jegyezte meg alig hallhatóan a filozopter.

Karl úgy tett, mintha nem hallotta volna.

– No... – szólalt meg ekkor Meyer társa, az, aki majdnem a kerekek alá került. – No, tessék! – ismételte síró hangon, és kétségbeesetten nézte feltört, vérző kezét. Én órás vagyok! Ha még soká kell lapáttal dolgoznom, akkor soha többé nem tudom a csipesszel megfogni a hajszálrugót! És akkor éhen dögölhetek! – mondta csendesen és végtelenül szomorúan.

– Itt mindannyiunkat kiemeltek rendes foglalkozásunkból – vetette oda könnyedén Karl, és oldalról figyelte a bölcsészhallgatót. – Németországnak most stratégiai utakra van szüksége.

– És másra Németországnak nincs szüksége, csak a halál útjaira? – kérdezte epésen és élesen a diák. Szarukeretes pápaszeme mögött düh villogott.

Karl feléje fordult.

– Minden attól függ, hogy mit értesz Németországon. – Ezt csendesen mondotta, és nem mosolygott.

Helfgott Meyer lesütötte a szemét.

Karl is gyorsan elfordult.

– Nos, ideje, hogy a munkámra menjek. – És odasietett saját taligájához.

De a diák csak állt tovább, lesütött szemmel, mozdulatlanul és elgondolkozva.

– No, mi az? Agitáltad a diák urat? – kérdezte barátjától Franz ingerült gúnnyal.

– Úgy van, vén medve!

– És te azt hiszed, hogy evvel a Helfgottal, evvel a filozófussal lehet beszélni?

– Igen, hiszem!

Akkor szólalt meg Löwe felügyelő sípja. Ebédszünet! A munkatáborosok nagy része a talicskáján vagy mellette helyezkedett el. Minden pár külön. A zsebükből kihúzott darab kenyér nem hangolta őket közös étkezésre. De ma éppen „csomagkiosztás” volt. Igaz, csak kevesek számára, azoknak, akiknek az anyjuk tudott küldeni a táborba egyszer egy héten egy élelmiszercsomagot, azoknak, akiknél otthon bőség volt. A 4. sz. barakkban ilyen összesen tizenegy volt – az „úri brigád”. Az ilyen napokon közösen egy kis pikniket rendeztek, amelyre, igen bölcsen, meghívták Löwe felügyelőt is.

Karl két darab kenyeret vett elő zsebéből, és az egyiket ünnepélyesen átnyújtotta barátjának.

– Libamájpástétomot és hideg sült csirkét nem parancsolsz?

– Ezt szolgáltad fel von Langenhorst bárónak is, mi? – kérdezte Franz, a száraz kenyeret rágcsálva.

– És kétszersültet és vajat és szőlőt és egy pohár portóit, villásreggelire. – Karl közben olyan mozdulatot tett, mintha hűsítő italokat szolgálna fel egy előkelő társaságnak. Még nem felejtette el, amit a Langenhorst-palotában tanult, amikor ott inasként alkalmazták.

– A konyhában Mari néninek és neked is jutott azért valami maradék? – kérdezte Franz, gondosan felcsipegetve nadrágjáról az utolsó kenyérmorzsákat.

Karl barátja vállára tette kezét, és komolyan mondta:

– Nagyon jó az, Franz, ha tudjuk, hogy élhet az ember, ha megvan rá a lehetősége. Akkor nem olyan könnyen elégszünk meg a mi nyomorult sorsunkkal.

– Szszsz! – lökte őt oldalba Franz. – Itt jön a bölcsészhallgatód.

Helfgott Meyer nagyon zavartnak látszott, amikor hozzájuk lépett és megkérdezte:

– Szabad leülnöm?

Karl meglepett arcot vágott.

– Parancsolj! – intett barátságosan.

A diák leült, de még zavartabb lett. El is pirult, amikor kihúzott a zsebéből egy fehér papirosba gondosan begöngyölt kis csomagot.

– Csomagot kaptam ma... hazulról... Ha nincs ellene kifogásotok... szeretném...

– Köszönjük – válaszolta hidegen Franz –, éppen most fogyasztottuk el a libamájat és a sült csirkét.

– Nekem csak sonkám van – mondta Helfgott Meyer és elszomorodva sütötte le szemét.

– Örömmel elfogadjuk – kiáltotta Karl, és a filozopter vállára tette kezét, miközben észrevétlenül megrúgta Franzot.

Helfgott Meyer rendszerint oly szigorú bagolyarca felragyogott az örömtől, és olyan buzgalommal kezdte készíteni a sonkás-vajas kenyereket, hogy kétszer is földre ejtette őket. Már ugyanannyi volt rajtuk a sár, mint a vaj.

– Azt tanácsolnám neked, hogy inkább az oroszlánunkat etesd ilyen csemegével.

– Azt nem! – A diák összehúzta sűrű, fekete szemöldökét.

– És még egy doboz cigarettát adj neki ráadásul! – jegyezte meg már kissé nyájasabban Franz. – Rögtön könnyebb munkára oszt be.

– Nem én! – ismételte makacsul és dühösen a diák, és olyan heves mozdulattal igazította meg szarukeretes pápaszemét, mintha meg akart volna ütni valakit.

– Mind megteszi pedig... már aki megengedheti magának – jegyezte meg Karl, és oldalról figyelte a diákot.

Ott az „úri brigád”... – mutatott Franz egy csoportra, amely éppen elhelyezkedett a töltésen egy ponyván. Fényűző pikniket rendeztek. A kis kör közepén Löwe felügyelő ült.

– Látod?

– Ezeket rövidesen hazavezénylik „belső szolgálatra” – tette hozzá Karl.

Helfgott Meyer arca elsötétedett. Elfordult.

– Nem! Én nem teszem! – ismételte hevesen. – Ez erkölcstelenség! Közönséges vesztegetés. Hát az a sok bajtársunk, akik nem kapnak hazulról semmit?! Akkor nekik még nehezebb dolguk lesz! Miféle „népközösség” ez?!