Keith Phipps

Nicolas
CAGE
Hollywood nyughatatlan csillaga

Kossuth Kiadó

Tartalom

PROLÓGUS  NICOLAS CAGE JELENTŐSÉGE

1  A KEZDETEK

2  CAGE SZÍNRE LÉP

3  CAGE ELSZABADUL

4  CAGE DÜHE

5  CAGE VÁNDORLÁSA

6  CAGE GYENGÉBB OLDALA

7  CAGE ÉVE

8  CAGE, AZ AKCIÓHŐS

9  CAGE A CSÚCSON

10  KÉT CAGE

11  CAGE A LEJTŐN

12  MINDÖRÖKKÉ CAGE

11  CAGE A LEJTŐN

EPILÓGUS  NICOLAS CAGE JÖVŐJE

NICOLAS CAGE FILMJEI DIÓHÉJBAN

FORRÁSJEGYZÉK

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZERZŐRŐL

KÉPMELLÉKLET

Impresszum

Stevie-nek, természetesen

OSTOBA PUNK:

Tiszta bohóc vagy ebben a hülye jakóban!

SAILOR:

Ez egy kígyóbőr zakó. Számomra

ez az egyéniségem szimbóluma…,

és a hitemé a személyes szabadságomban.

(párbeszéd a Veszett a világ

című filmből)

PROLÓGUS

NICOLAS CAGE JELENTŐSÉGE

A 2011-es Boszorkányvadászat című film egyik korai jelenetében egy pestisben haldokló bíboros hívat magához két lovagot, akik lelkiismeretükre hallgatva otthagyták a keresztes háborút. A papot alakító színészt szinte fel sem lehet ismerni a betegség pusztító hatását illusztráló vastag smink alatt. Azonban Christopher Lee hangját azonnal felismerjük, annyiszor hallottuk a hobbitokkal, jedikkel, szuperkémekkel, vámpírokkal és más fantasztikus szereplőkkel teli filmekben. Lee majdnem kilencvenéves volt a forgatás idején, és ezt a rövidke szerepet gyakorlatilag bárki eljátszhatta volna, de jelenléte egyértelmű jelzés volt, hogy az alkotással a színészlegenda hírnevét megalapozó, klasszikus horrorfilmek hangulatát próbálják megidézni (őszinte lelkesedéssel, bár többnyire sikertelenül). Lee ezzel az életművel a háta mögött tűnt fel a színen, olyan súlyt és mondanivalót adva a jelenetnek, amilyet más nem tudott volna.

Nicolas Cage gyerekkora óta Lee nagy rajongója, neki is megvolt a maga kétségkívül rövidebb, de nem kevésbé színes karrierje a filmiparban. 2010-ig nyert egy Oscar-díjat, volt akcióhős, őrült vígjátékok sztárja, a bulvárlapok célpontja, internetes viccek csattanója. Ilyen előzmények után állt ki a kamerák elé tökéletes kiejtésével, szabadjára engedett kaliforniai akcentusával és a középkori miliőbe cseppet sem illő, hibátlan fogsorával, mégis képes volt életre kelteni egy karaktert, akinek a gonosz szellemek ellen vívott harca a saját lelkéért folytatott küzdelemmé vált. Szokás szerint mindent beleadott a szerepbe, függetlenül attól, hogy a film méltó volt-e erre. Nem mintha sokan látták volna…

A Boszorkányvadászat anyagi és kritikai kudarcnak bizonyult, Cage karrierjének egy gigantikus buktákkal teli szakaszában került a mozikba. Azonban Cage mindenben ragaszkodott a grandiózus léptékhez. A kezdetektől fogva kereste a kockázatot, váratlan irányokba fordította karrierjét, rengeteg kérdéses és felelőtlen pénzügyi döntése és látványos románcai pedig gondoskodtak arról, hogy bérelt helye legyen a címlapokon. Kevés színész mondhatja el magáról, hogy olyan magasságokba emelkedett, és olyan mélységekbe süllyedt, mint ő. Mi sem jellemzőbb, hogy néha az is heves viták tárgya, mik voltak karrierje csúcs- vagy mélypontjai. Különcsége miatt hamar kitűnt színésztársai közül, ám nem igazán illett tökéletesen az olyan filmekbe, amelyekbe szupersztárként szerződtették – ez pedig egyre ritkábban történt meg, ahogy a produkciók egyre drágultak, és Hollywood igyekezett kerülni a kockázatokat. Egyes tulajdonságai hol epés kritikát, hol lelkes méltatást váltottak ki. Néha hűséges csodálói is elbizonytalanodtak, azon tanakodva, vajon nem indult-e hanyatlásnak kedvenc sztárjuk. Bár kétségkívül zűrös időket élt 2010-ben, Cage-nek eszében sem volt felhagyni a munkával, vagy megkönnyíteni számunkra, hogy megértsük, vagy akár csak előre lássuk a következő lépését.

Ez cseppet sem egyszerű feladat, ha átlagos filmsztárként gondolunk rá, és idővel még nagyobb kihívássá vált. Egyesek jókor vannak jó helyen; a Nagy Lebowski szavaival élve „pont oda illenek”. De ha elmúlt az az idő, és változik a helyszín, már nem illenek a képbe, és eltűnnek a színről, vagy a margóra szorulnak, és fénykoruk megkopott emlékeiből élnek. Mások látszólag elpusztíthatatlanok, a filmipar állócsillagai, akiknek népszerűsége csak ritkán és átmenetileg csökken kisebb-nagyobb mértékben. Megint mások időnként profilt váltanak, könnyedén drámákra vagy akciófilmekre cserélve a korábbi vígjátéki szerepeket. Olyanok is vannak, akiknek karrierje annyira villámgyorsan kezdődik, és ér véget, hogy el kell gondolkodnunk, honnan ismerős a nevük. Egyesek erényt kovácsolnak saját furcsaságukból, és mindig hangyás alakokat alakítanak.

A sztárok egy állandóan változó világban dolgoznak. Az Ének az esőben egyik főszereplője, Jean Hagen egy olyan színésznőt alakít, akit szépsége és kifejező arca ünnepelt sztárrá tett a némafilmes korszakban, de a hangosfilmek megjelenésével véget érhet karrierje túl éles hangja miatt. Ez szélsőséges példa arra, hogy a technológia, a közízlés, a finanszírozás és a filmvetítés helyének változásai milyen állandó kihívások elé állítják a színészeket. Jaj az énekes cowboysztárnak, ha leáldozik a westernnek és a musicalnek. Ha a pályán akar maradni, a sztárnak alkalmazkodnia kell, és reménykednie, hogy nem veszít el túl sokat önmagából.

Mindeközben mi magunk is változunk. Egy fiatalkori kedvenc éretlennek tűnhet felnőtt fejjel. Elismerően figyeljük egy sztár játékát, aki korábban idegesített minket. Ha követjük a magánéletük híreit, még nehezebb elválasztani a színészt a szereptől. Lehet, hogy épp élete alakítását nyújtja, de közben az jár a fejünkben, hogy milyen politikai nézeteket vall, kivel randevúzott legutóbb, vagy melyik a kedvenc cipőmárkája. Az évek múlásával egyre többet tudunk róla, ami befolyásolja, hogyan tekintünk rá. A színész pergamenlappá válik; bármilyen pompás az aktuális játéka, továbbra is magunk előtt látjuk a korábbi szerepeiben, és a karakterek mögött valódi személyiségét.

Legalábbis ezzel kábítjuk magunkat. Órákon át nézhetjük a színészt munka közben, de pontosan mit is látunk belőle? Az emlékezetes filmbéli alakítások képesek fenntartani egy illúziót annak ellenére, hogy a jeleneteket eltérő sorrendben, talán több óra, nap vagy hét különbséggel vették fel, majd illesztették össze a vágószobában. Egy híresség is hasonlóan működik. A sztár dönti el, hogy mekkora betekintést nyerhetünk az életébe a fényképeken és talk show-szerepléseken elhangzó anekdotákon keresztül, amelyek együttesen az általa kívánt képet sugározzák a világ felé. Néha túl nagyra nő a kép és a valóság közötti távolság a változó ízlés, vagy a napvilágra került kínos információk miatt. De bármennyit is tudunk meg róluk, ők maguk alapvetően kiismerhetetlenek maradnak, azonban a szándékaikat megpróbálhatjuk megismerni.

Íme néhány egyértelmű tény: Nicolas Kim Coppola 1964. január 7-én született. Első főszerepét az 1983-as Lány a völgyből című filmben kapta, már az új felvett nevén, Nicolas Cage-ként. 1996-ban megkapta a legjobb színésznek járó Oscar-díjat a Las Vegas, végállomás alkoholista forgatókönyvírójaként nyújtott alakításáért. Az ezt követő években a világ egyik legnagyobb filmsztárja lett. 2009-ben napvilágra került, hogy anyagi gondokkal küszködik, illetve hogy milyen extravagáns dolgokra költötte a pénzét. A 2020-as évek elejére a hírnevét megalapozó filmek mellett számos alacsony költségvetésű, közvetlenül DVD-re, majd később digitális terjesztésre készült alkotás jelenik meg, ha rákeresünk a nevére egy streamingszolgáltatónál. Ötször házasodott, és két fia született, az egyikük, Kal-El Superman kriptoni nevét{1} kapta a keresztségben.

Aki olvassa ezt a könyvet, ezzel mind tisztában van, és az alkalmi mozinézők is gond nélkül fel tudnak sorolni minimum hat Nicolas Cage-filmet. E sorok írásakor közel száz filmben láthattuk, általában főszereplőként. Négy évtized alatt szinte minden műfajba belekóstolt, és két szempontból is legendássá vált: egyrészt azonnal bárki felismeri őt, másrészt hírhedten kiszámíthatatlan. Cage az X-faktor egy kreatív konzervativizmus és bátortalanság uralta iparban. Emiatt néha Cage kilóg a sorból, de mindig talál módot arra, hogy tovább dolgozhasson, és meglepjen minket, így még akkor is beszédtéma maradt, amikor másokat már rég elfelejtettünk.

Ez a könyv alapvetően Nicolas Cage filmjeiről szól, de emellett arról is, hogyan alakult át Hollywood hosszú pályafutása alatt, miként vált sztárrá a kezdeti szokatlan alkotásai után, majd áldozott le a csillaga a sztárok helyett franchise-ok uralta korszakban. Ez nem egy hagyományos életrajz, és csak akkor foglalkozik Cage magánéletével, ha annak közismert részletei hatással voltak nyilvános imázsára, vagy befolyásolták a karrierjét. A könyv átfogó trendeket és kisebb anomáliákat mutat be egy szokatlan és megosztó színész munkásságán keresztül, aki négy évtized alatt gyakorlatilag minden műfajban kipróbálta magát a kedves romantikus komédiáktól a durva akciófilmekig, miközben végig saját művészi ösztöneit követte, bármilyen furcsának is tűnhettek azok. Bemutatja azokat a döntéseket és elsöprő változásokat, amelyek hol az iparág csúcsára repítették Cage-et, hol pedig a legmélyére, hogyan jutott az egyes stációkhoz, és mire számíthatunk Cage-től és a filmjeitől. Amennyiben szeretnénk megérteni, hová tartunk, meg kell értenünk az oda vezető utat is.

1

A KEZDETEK

Ha szeretnénk megérteni Nicolas Cage-et, először meg kell ismernünk Nicolas Coppolát. Nicolas Coppola megismeréséhez pedig feltétlenül ejtenünk kell pár szót magáról a Coppola családról, akik Olaszországból érkeztek Amerikába a századfordulón, és számos művész került ki közülük, akiknek nagyratörő ambíciói nemegyszer látványosan szembementek az őket befogadó ország kereskedelmi elvárásaival és a pénzügyi realitásokkal. Hosszasan lehetne beszélni a família Coppola-ágának színes történetéről és híres tagjairól, de inkább maradjunk a témánknál. Nicolas Cage már kisgyermekként, aztán tizenévesen is érezte, mekkora súlya van a Coppola névnek, és úgy döntött, hogy csak ettől megszabadulva léphet tovább. Kezdeti éveiben azonban ugyanilyen meghatározó volt az édesanyja, hol a jelenlétével, hol a hiányával.

A család nem feltétlenül határozza meg a sorsunkat, de az ismétlődő mintákat nem lehet eltagadni, különösen ha elfojthatatlan művészi ösztönökről van szó. Cage dédapja, Francesco Pennino első generációs olasz bevándorló volt, aki hangszereken játszott, dalokat írt,{2} segített olasz filmeket importálni az Egyesült Államokba, és még Enrico Caruso mellett is dolgozott zongoristaként. A másik dédapa, Augustino Coppola két fia, Anton és Carmine lett zenész. Carmine Coppola,{3} Cage nagyapja fuvolajátékos volt, tehetségének hála ösztöndíjjal tanulhatott a Juliardon, és a család Detroitba költözött, amikor alkalmazta őt a Detroiti Szimfonikus Zenekar, így többek közt a Ford Sunday Evening Hour című rádióműsorban is fellépett. 1939-ben fia született, aki középső nevét a műsor vállalati szponzora után kapta.

Azonban nem Francis Ford Coppola volt Carmine és Italia első közös gyermeke. Öt évvel idősebb bátyja, August, a connecticuti Hartfordban született 1934-ben. Francis hamar August társa és tanítványa lett.

„Fiatalkorában Augie maga volt a megtestesült tisztaság és kedvesség – jellemezte őt Francis Peter Cowie életrajzírónak. – A legtöbb testvér lepattintotta volna az öt évvel fiatalabb öccsét, de ő mindenhova magával vitt engem. Egy időben közös szobánk is volt, és azt gondolná az ember, hogy emiatt még inkább meg akart szabadulni tőlem. Teljesen lenyűgözött, én pedig olyan akartam lenni, mint ő.” 1946-ban született meg lánytestvérük, Talia.{4} Ekkor a Coppola fiúk valóságos vándoréletet éltek, rendszeresen költöztek New York egyik részéről a másikra attól függően, hogy Carmine hol talált munkát, és hogyan alakult hullámzó pénzügyi helyzetük.

August tehetséges, de nem túl szorgalmas tanuló volt, aki gyakran ellógott az iskolából, hogy moziba vigye Francist, ahol mindenfélét megnéztek a Disney-filmektől az Abbott és Costello-vígjátékokig. August azonban nem csak a filmek terén pallérozta a tudását. Ahogy később tehetséges íróvá cseperedett, a művészet és az irodalom más területeire is bevezette az öccsét. August afféle helyi legendává vált, akit Francis így írt le évekkel később: „A környék hőse volt, […] akit imádtak a lányok, a srácok pedig tartottak tőle.” Ez a kötelék nagyon fontosnak bizonyult Francis fejlődése szempontjából, és a filmjeiben később gyakran ábrázolt szoros testvéri kapcsolatokat.

Eleinte August mindig pár lépéssel a fiatalabb testvére előtt járt, többek között abban is, hogy a keleti partról a nyugatira költözött. August elvégezte a filozófia szakot a Kaliforniai Egyetemen, a Hofstrán angol mesterdiplomát szerzett, majd egy New York-i kitérő után visszatért nyugatra, ahol ledoktorált összehasonlító irodalomtudományból egy szokatlan program résztvevőjeként, amelyet – ahogy egyetlen kiadott regénye, a The Intimacy [Random House, 1978] szerzői bemutatkozásában írta – reneszánsz emberek számára szerveztek, és amelynek keretében megfordult az Occidental, a Claremont, a Whittier, a Redlands és a Pomona Egyetemeken is. (A program szponzora a Ford Foundation volt, ami egy igazán érdekes kozmikus véletlen. Nicolas Cage történetében több hasonló egybeesés tűnik fel.) A doktori fokozat megszerzése után August a Long Beach-i Kaliforniai Egyetemen kezdett összehasonlító irodalomtudományt oktatni.

August Los Angelesben ismerkedett meg Joy Vogelsang táncos-koreográfussal, aki hozzá hasonlóan az ország egy másik részéből származott. A nő szülei, Bob és Louise ’Divi’ Vogelsang egy vegyesboltot vezettek Chicagóban, mielőtt Los Angelesbe költöztek. Ott sem tértek le a járt útról, és a Melrose Avenue-n nyitottak élelmiszerboltot. Bob és Louise Hollywoodban vásároltak maguknak házat, és Louise több mint hatvan évig élt ott, Bob 1988-ban bekövetkezett halála után sem költözött el. Ő maga 2010-ben, kilencvenöt évesen hunyt el. Cage gyerekkorában és a karrierje kezdetén gyakran megfordult náluk, és egy ideig ott is lakott. Ez volt a biztonságos hely, ahol mindig nyugalmat lelt.

Nicolas Kim Coppola 1964. január 7-én látta meg a napvilágot. August és Joy harmadik gyermeke volt Marc (1958) és Christopher (1962) után. Az ő otthonuk közel sem volt békés. Cage eleinte nem szívesen mesélt a családjáról. Idővel fokozatosan egyre több részletet árult el korai éveiről, amelyeket beárnyékolt Joy mentális betegsége. Joyt először 1970-ben utalták zárt intézetbe, amikor Cage mindössze hatéves volt. „Néha éveken át bent tartották – mesélte el egy 1994-es The New York Times-interjúban. – Amikor túl kiszámíthatatlanná vált, akkor… akkor el kellett mennie. Ezután a gyerekkorom arról szólt, hogy rendszeresen meglátogattuk odabent. És az a folyosó nagyon hosszú volt, ha mondom, mi pedig bementünk, és ott voltak az őrült emberek, akik néha meg akartak érinteni… Hátborzongató élmény.”

Cage erre válaszul bezárkózott saját kis fantáziavilágába – először a televízió nyújtott neki menedéket. „Hatéves voltam. A nappali szőnyegén ültem a régi típusú, ovális képernyőjű Zenith tévénk előtt – idézte fel Cage Terry Grossnak egy 2002-es NPR-interjúban –, és emlékszem, hogy arra vágytam, bárcsak benne lennék a tévében. Csak el akartam tűnni onnan, és bemenni a tévébe. Azt hiszem, ez az első tudatos emlékem arról, hogy színész akartam lenni.” (A szóban forgó Zenith készülékről kiderült, hogy a nagymama, Louise tulajdona. Évekkel később a színész elkérte tőle, hogy felállítsa az egyik házában.) Ám hiába próbált kilépni a valóságból, és megfeledkezni édesanyja állapotáról, az a részévé vált.

„Visszatekintve az eddigi munkáimra, egyértelműen hatással volt az alakításaimra – ismerte el a Rolling Stone-nak 1995-ben. – Nélküle, nem hiszem, hogy képes lettem volna színészkedni. Szerencsére vigyázott rám valamilyen erő, és képessé tett arra, hogy az élményeket motivációként használva az alkotómunka felé forduljak.” Bár később előnyt kovácsolt belőle, tartott attól, hogy megörökli édesanyja betegségét. „Sokszor paráztam azon, hogy velem is ez fog történni, de mindenki azt mondta, hogy ha így lett volna, már tizenéves koromban látni lehetett volna a jeleit” – mondta.

Cage néha mesélt az interjúkban kedvesebb emlékeiről, amikor színdarabokat, rádióműsorokat és super 8-as filmeket készített testvéreivel, Marckal (aki színész és rádiós személyiség lett) és Christopherrel (aki később rendezőként és producerként dolgozott). Ezek meghatározó élmények voltak számára, mint ahogy az, hogy édesapja a Francisszel közös gyerekkoruk mintájára folytatta saját gyerekei kulturális művelését. August útmutatásait követve Cage már tízéves kora előtt Fellini- és Kuroszava-filmeket nézett. „Gyerekkoromban az osztálytársaim Disney-filmeket bámultak, mi viszont a Fellini-féle Júlia és a szellemeket néztük apuval” – nyilatkozta Cage egy Playboy-interjúban David Sheffnek. Jean Marais erőteljes, harcias alakítása Jean Cocteau A szépség és a szörnyetegében mély benyomást tett rá, csakúgy, mint a német expresszionista filmek, mint a Nosferatu, a Dr. Caligari és A Gólem. A hangulat és a szereplők előadói stílusa is lenyűgözte: szélsőséges érzelmeket fejeztek ki széles mozdulataikkal és eltúlzott arckifejezésekkel.

A korai interjúiban Cage gyakran emlegetett egy ennél megrázóbb gyerekkori élményt: tízévesen kicsapták az iskolájából, mert viccből sült tücsköket tett az iskolába vitt tojássalátás szendvicsekre. Az incidens után – saját megfogalmazása szerint – egy fiatalkorú bűnözőkkel teli tanintézménybe került. Három gyerek folyamatosan zaklatta őt, ezért úgy döntött, hogy a maga módján bánik el velük. „Egy nap elegem lett – idézte fel Michael Wilmingtonnak, aki 1990-ben portrécikket írt róla a Los Angeles Timesnak. – Beöltöztem egy kitalált karakternek – rágógumi, napszemüveg, cowboycsizma –, felszálltam a buszra, és ezt mondtam nekik: »Roy Richards vagyok, Nicky Coppola unokatestvére, és ha még egyszer csesztetitek, szétrúgom a seggeteket!« Bevették. Ez volt az első igazi színészi munkám.” Cage már fiatalkorában rájött, hogy más karakterek bőrébe bújva is egyfajta védelemre lel.

Cage szülei 1976-ban, tizenkét éves korában váltak el. Tizenöt évesen elhatározta, hogy színész akar lenni, főleg James Dean az Édentől keletre (1955) című filmben nyújtott alakítása inspirálta. Számos fiatal színész nyilatkozott így, Cage azonban kevésbé ismert példaképeket is emleget, mint Jerry Lewis és a visszafogott stílusú Bill Bixby, a The Incredible Hulk című sorozat sztárja (amelyben Hulk félénk alteregóját alakította). De egy dolog a színészi pályára vágyni, és más dolog meg is valósítani azt; jó pár kitérő és akadály várt rá az oda vezető úton. Az egyik ilyen kitérő a gimnázium első évében következett be, amikor a hetvenes évek filmes titánjához, Francis nagybácsijához költözött, amíg édesapja üzleti úton volt. Itt, Francis Napa Valley-beli otthonában, Los Angelestől több kilométernyi távolságban merítkezett meg Nicolas Cage a hollywoodi filmgyártás kiszámíthatatlanul hullámzó tengerében.

{1} Kal-El Coppola Cage 2005-ben született a színész Alice Kimmel való házasságából. (a Szerk.)

{2} A Keresztapa II.-ben a fiatal Vito Corleone (Robert De Niro) által nézett színházi darabban a Senza Mamma című dalt, valamint A Keresztapa III. egyik betétdalát, a Senza perdonót ő szerezte. (a Szerk.)

{3} A Keresztapa-trilógia mindhárom részében közreműködött zeneszerzőként (az első rész egyik jelenetében zongorajátékosként is). (a Szerk.)

{4} Talia Shire, a Rocky-filmek és A Keresztapa-trilógia sztárja (a Szerk.)