Vörös Viktória

A NYÁR VELED
KEZDŐDIK

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

Copyright © Vörös Viktória, 2024

Borító: Coverist Studio - Bakos Fanni, Faniszló Ádám

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2024

ISBN 9789635802715

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

"But if you hold me without hurting me

You'll be the first who ever did"

Lana Del Rey - Cinnamon Girl

Korábban…

– Miért nem akarod, hogy veled tartsak? Szégyellsz a barátaid előtt? – kérdezte Lucas őrjöngve. Eddig sose hallgattam el előle semmit, de a mostani húzásom láthatóan nagyon kiakasztotta. Pedig annyira bíztam abban, hogy ezúttal titokban tudom tartani, és Lucas nélkül érezhetem jól magam a haverjaimmal! De hát ember tervez, Isten végez.

Ez is egy átlagos napnak indult a barátom társaságában. Azt terveztem, hogy az időm egy részét vele töltöm, hogy az estém szabad lehessen. De persze a sors nem az én oldalamon állt. Mikor kijöttem a fürdőből, Lucas dühös tekintettel méregetett a szobám közepén állva. A kék szemével úgy nézett, mint aki ölni tudott volna.

Rossz előérzetem támadt, és mikor felemelt hanggal megszólalt, tudtam, hogy lebuktam. Nagyot sóhajtottam, és leültem az ágyamra, miközben gondterhelten vörös hajamba túrtam. Sejthettem volna, hogy ez lesz, ha rájön, hogy nélküle terveztem szórakozni menni. Nem véletlenül nem kötöttem az orrára, hogy ma nem leszek itthon. Megismerkedésünk óta több mostanihoz hasonló szituációba is belekeveredtünk, amik által kitapasztalhattam, hogy Lucas egyenesen utálja, ha valahol nélküle jelenek meg, ezért is igyekezett mindig a közelemben maradni. Ez volt az egyik legidegesítőbb szokása, ami fölött mindig szemet hunytam. Most azonban kezdtem rájönni, hogy ez kicsit sincs rendjén.

– Egyáltalán honnan tudtad meg? – érdeklődtem, fájdalmas grimaszt vágva. A közelében nem beszéltem erről telefonon, nem hallhatta meg, és azt is le mertem volna fogadni, hogy a fiúk sem árulták el neki, mert ők egyenesen ki nem állhatták, habár ezt nem éreztették vele. Többnyire csak figyelmen kívül hagyták, szúrós megjegyzések hangoztatása helyett. A diplomatikus konfliktuskerülést alkalmazták, akárhányszor Lucasra terelődött a téma.

– Nem mindegy, Jane? – Azonnal undort váltott ki belőlem ez a becenév. Sose szerettem, hogy míg mindenki más Nessának hív, ő addig levágja a végét a Janessának, mintha ezzel ki akart volna tűnni a tömegből. – Az a fontos, hogy el akartad hallgatni előlem! Mégis miért titkolózol? Meg akarsz csalni, vagy mi járt a fejedben, mikor úgy döntöttél, nem avatsz be? Miért nem tudhatok arról, hogy a barátaiddal mész valahová?

Lucas hozta a féltékeny formáját, ami egyre inkább kiábrándított belőle. Soha semmilyen okot nem adtam rá, hogy ilyen feltételezésekkel álljon elő. Hűséges típus vagyok, egyetlen egy srácra se néztem rá a kapcsolatunk alatt. Még csak gondolni se gondoltam Lucason kívül másra. Még a háttérképemen is ő szerepelt kócos, szőkésbarna hajával, amit annyira vonzónak találtam benne.

Kifújtam a benntartott levegőt, próbáltam lenyugtatni magam, hogy ne kezdjek el kiabálni, de hatástalannak bizonyult minden igyekezetem. Ideges voltam és dühös, amiért a jelek szerint kutakodott a telefonomban. Sőt, nemcsak kutakodott, de el is olvasta a beszélgetéseimet. Megsértette a magánszférámat, ezt pedig nem tudtam tovább tűrni. Ezzel átlépett egy határt nálam.

– Azért nem mondtam el, mert a többiekkel akartam egy kicsit bulizni, anélkül, hogy megmondd, mit kivel és hol csinálhatok! Nincs szükségem az engedélyedre, és nagyon elegem van már a kontrollmániádból! Nem bírom, hogy folyamatosan ott vagy, ahol nem kellene, és mindenbe bele akarsz szólni! Van életem, és egyáltalán nem egészséges párkapcsolat az, amit mi művelünk! Ok nélkül féltékenykedsz, és egy programom se lehet a barátaimmal anélkül, hogy te meg ne jelennél! Hagyj egy kicsit élni, és ne láncolj magadhoz! Előtted is volt életem, és nem akarok elhanyagolni miattad senkit! Értékelem, hogy ennyire ragaszkodsz hozzám, de velük is kell találkoznom néha anélkül, hogy a nyakamban lihegnél! – háborogtam felállva az ágyról.

Épp ideje volt őszintén kimondanom a problémákat, amik mérgezték a kapcsolatunkat. Nem dughattam tovább homokba a fejem. Eddig mindig csak tűrtem és tűrtem a viselkedését, de most betelt a pohár. Tudnia kellett, hogy ha ezt így folytatja, nem lesz hosszú életű a szerelmünk.
Az én részemről legalábbis biztos nem.

– Nem láncollak magamhoz, csak szeretlek, és tudni akarok mindenről, ami veled történik! Más lányok ölni tudnának az ilyen szintű figyelemért, míg te panaszkodsz! Meg kellene becsülnöd, hogy nem szarok a fejedre! – kiabálta teljesen kikelve magából. Egymás előtt álltunk, csupán pár centi választotta el az orrunkat. Ő szinte remegett a dühtől, fújtatott, ami nem volt jellemző rá. Kezdtem tartani a következő lépésétől.

– Beteges, amit csinálsz! Egyedül Summerrel beszéltem üzenetben, így ne merd letagadni, hogy elolvastad! Nem vehetsz hülyére! – mondtam elcsukló hangon, és hátráltam néhány lépést a biztonság kedvéért.

– És mi van abban, ha elolvastam? Nem rosszabb annál, hogy te elhallgattad előlem! Azt hittem, hogy nincs mit rejtegetnünk egymás előtt! – üvöltötte a korábbinál is hangosabban. Most először adtam hálát azért, hogy a szüleim nincsenek itthon, és nem hallják a veszekedésünket. Volt nekik elég gondjuk enélkül is.

– Nem titkolóztam, csak éppen semmi közöd nem volt ehhez, így nem avattalak be! De elárulom neked, hogyha normálisan tudnál viselkedni, és nem lennének bizalmi és birtoklási problémáid, akkor gond nélkül elmondtam volna! – Annyi feszültség gyűlt össze bennem, hogy meg se lepődtem azon, hogy kibuggyantak a könnyeim.

Lucas ezzel persze nem foglalkozott, szeme vérben úszott a sértettségtől, és teljesen hidegen hagyta a kiborulásom.

– Persze, minden az én hibám! Kend csak rám a felelősséget! Nem hiszlek el, de komolyan! Mindent megtettem érted! Időt szakítok rád, hogy együtt tölthessük a nyarat, erre te… – Be se fejezte a mondatot, egy hatalmasat lökött rajtam, mire visszazuhantam az ágyra.

Alig tudtam reagálni, már megemelte a kezét, és egy nagyot ütött a karomra, amivel az arcomat védtem. Nem sokszor fajultak idáig a veszekedéseink. Szörnyen megrémültem, hogy ismét bántani fog.

Megragadta az arcom elé tartott karomat, a szívem olyan őrülten dobolt, hogy azt hittem, kiugrik a mellkasomból.
A fülemben zúgott a vér, és úgy reszkettem, hogy alig kaptam levegőt.

Volt már példa arra, hogy szorongatott vagy lökdösött, de ilyen mértékű agressziót nem tanúsított korábban. Egyre erősebbek lettek az ütései, én pedig nem tudtam visszavágni, mert egyszerűen nem volt hozzá elég bátorságom. Lucas bár nem volt kigyúrva, de jóval magasabb nálam, és erő híján sincs.

– Fejezd be, Lucas! – Sírva könyörögtem, hogy engedje el a karomat, hogy ne szorongasson és rángasson, mert fáj.
A tekintete mintha egy pillanatra meglágyult volna, hátrébb trappolt párat, aztán rám förmedt:

– Elmegyek veled meg a többiekkel, és a két szememmel fogok megbizonyosodni arról, hogy nem kavarsz valakivel! Hogy senki se próbál meg veled flörtölni! – köpte a szavakat, majd dohogva kisétált a szobámból. Egy árva bocsánatkérés sem hagyta el a száját.

Hallottam, hogy beleüt valamibe kifelé menet, ami csörömpölve tört darabjaira a földön, de nem mertem azonnal utána menni, megnézni, mit tett tönkre.

Zokogva ültem fel az ágyamon, és a csuklómat masszíroztam – amit olyan szorosan tartott, hogy féltem, véraláfutásos lesz másnapra –, míg vártam, hogy elhagyja a házunkat.

Miután meghallottam a bejárati ajtó csapódását, felpattantam, és homályos látással, de kirohantam, és bezártam, hogy még véletlenül se tudjon visszajönni, ha meggondolná magát. Fogalmam se volt, hogy hova indult, de örültem, hogy elviharzott.

Előkerestem a telefonomat, és írtam egy üzenetet a legjobb barátnőmnek. Közben szemügyre vettem a ripityára tört vázát, amiről fogalmam se volt, hogy fogom a szüleimnek megmagyarázni.

Janessa Jones üzenete: Szia Sum! Lehet, mégse olyan jó ötlet ma elmennem veletek.

A válaszára nem kellett sokáig várnom, másodperceken belül érkezett.

Summer Croft üzenete: Szia. Minden rendben? Mi történt?

Janessa Jones üzenete: Rájött. Elolvasta az üzeneteimet. Vagy megtudta a kódomat, vagy figyelmetlen voltam, és feloldva hagytam a telefonomat. Megint veszekedtünk…

Summer Croft üzenete: Miért érzem azt, hogy más is történt?

Summer volt a támaszom, vele mindig megoszthattam a gondjaimat, így a korábbi esetekről is tudott, mikor Lucas durván viselkedett. Azt persze sose vallottam be, hogy pontosan miket is tett velem, ennek ellenére sokszor elmondta, hogy vessek véget a kapcsolatunknak, de akkor még túl vak voltam ahhoz, hogy rájöjjek, tényleg nagy problémák
vannak köztünk. Sokszor hangoztatta, hogy véleménye szerint érzelmi manipulálás alatt álltam, de túlságosan szerettem Lucast, hogy bevalljam magamnak, és el tudjam engedni. Mostanra viszont a rózsaszín köd egyre gyorsabban foszlott szét.

Janessa Jones üzenete: Mert történt is. Nem tudom, mit csinálhatnék? Ha megpróbálok vele szakítani, szerintem annak se lenne jó vége.

Summer Croft üzenete: Akkor mit szólnál ahhoz, ha csak az eredeti tervet változtatnánk meg? Ezért kár lenne kihagynod az estét, már egy hete tervezzük!

Janessa Jones üzenete: Nem tudom, hogy jó ötlet-e, Sum.

Summer Croft üzenete: Nem telepedhet rá a mindennapjaidra, ne hagyd, hogy az legyen, amit ő akar. Megérdemled, hogy úgy éld az életed, ahogy neked a legjobb.

Janessa Jones üzenete: Valahogy meg tudnánk oldani, hogy ne hatkor menjünk, hanem mondjuk egy kicsit előbb? És akkor egy másik helyre?

Summer Croft üzenete: Beszélek a többiekkel, és megírom a fejleményeket. Szeretnéd, hogy átmenjek hozzád? Ott van még?

Janessa Jones üzenete: Nem kell átjönnöd, elment már, de azért köszönöm, Sum!

Summer Croft üzenete: Este, miután feloldódtál az alkoholtól, megírod neki, hogy ezt nem akarod tovább. A pia majd megadja a bátorságot ehhez a lépéshez. Nem mehet ez így tovább, Nessa. Tudom, hogy félsz, de muszáj ezt megtenned magadért! Ott leszünk veled és támogatunk. A fiúk ugranak, ha Lucas netalán megjelenne és bajt okozna, te is tudod!

Janessa Jones üzenete: Rendben, igazad van.

Summer Croft üzenete: Na de akkor gyorsan beszélek a srácokkal. Addig is szeretlek és vigyázz magadra!

Janessa Jones üzenete: Én is téged! Vigyázok!

Letettem a telefonomat, eltakarítottam Lucas tombolásának maradványait, majd bementem a fürdőbe, hogy megmossam könnyektől nedves arcomat, és megnyugodjak. Megnyitottam a csapot, és hideg vízzel töröltem át kipirosodott bőröm, majd belenéztem a tükörbe. A sírástól az arcom majdnem olyan árnyalatú lett, mint a hosszú vörös hajam. Még a szeplőimet is kiemelték a piros foltok, a zöld íriszem pedig szinte világított mellettük.

Bár a sírást már abbahagytam, a kezeim még mindig remegtek, viszont azt nem tudtam, hogy az adrenalintól vagy a félelemtől. A gyomromig hatolt az ijedség, amitől az étvágyam is elment. Pedig délután négy óra körül járt az idő, és legutóbb körülbelül tíz körül ehettem.

Az arcmosás után inkább úgy döntöttem, hogy veszek egy fürdőt is, így némiképp elrepültek a percek. Sokáig feküdtem a langymeleg vízben, élvezve, hogy ellazulnak az izmaim. Még a szememet is lehunytam, úgy relaxáltam egy kicsit a levendulás fürdősó illatát inhalálva, mikor is a kellemesen töltött énidőmet a telefonom csörgése zavarta meg. Kipattant a szemem, majd kimásztam a kádból, magamra csavartam egy törülközőt, és a rikácsoló készülék után nyúltam. Summer neve villogott a képernyőn, így fogadtam a hívást, és kihangosítottam, hogy közben fel tudjak öltözni.

– Szia, Nessa! Először is bocsi, hogy eddig tartott beszélni a fiúkkal, de nem lehetett mindenkit könnyen elérni…

– Semmi baj. Mi a helyzet? Megoldható, hogy máshova menjünk, más időpontra, mint ahogy megbeszéltük? – kérdeztem, miközben felvettem a kedvenc piros felsőmet. Az ujjánál fodros volt, nagyobb kivágással a nyakamnál, a dekoltázsa viszont ízlésesen hagyott mindent a képzelet erejére. Habár mindent takart, amit kellett, egy kicsit nőnek érezhetem magam benne. Erre pedig igazán szükségem volt a veszekedés után.

– Igen, benne vannak és megértik… – kezdett bele, de ismét félbeszakítottam.

– Elmondtad nekik, hogy mi történt? – riadtam meg. Ha a fiúk megtudnák, hogy Lucasszal milyen rosszra fordultak a dolgok, nem tudnék a szemükbe nézni. A sajnálatot vagy szánalmat, hogy mindennek ellenére még mindig nem léptem ki ebből a kapcsolatból, nem tudnám elviselni tőlük. Nem véletlenül nem avattam be őket, féltem a reakciójuktól. Ők semmit nem tudtak arról, hogy Lucas olykor erőszakosan viselkedett velem.

– Nem, semmit nem mondtam, csak azt, hogy elolvasta az üzenetekeidet, és megint rád akar csimpaszkodni, mint egy majom. Ezután kérnem se kellett, ők könyörögtek, hogy változtassuk meg a tervet, és menjünk máshova. Tényleg ki nem állhatják Lucast – kuncogott elégedetten Summer, ami az én arcomra is halvány mosolyt csalt.

– És hova megyünk? – tudakoltam, közben pedig begomboltam a rövidnadrágomat. A vizes bőrömre nehezen akart feljönni, de végül sikerült magamra rántanom néhány ugrással.

– A Bensonhoz mit szólsz? Este kilenc, egy órával később, mint a megbeszélt idő. Tudom, hogy egy kicsit messze van, de talán pont azért nem fog ott keresni, mikor rájön, hogy a korábban kiválasztott helyre be se tettük a lábunkat. – Ahogy kimondta a szavakat, elhúztam a számat. Nem tetszett ez az ötlet.

– Az egy óra csúszás bőven elég neki, hogy rájöjjön a tervünkre. Először biztos, hogy itthon fog keresni, vagyis este nyolckor én már nem lehetek itt. A másik pedig, ha rájön, hogy átvertük, mi van, ha Lucas pont arra a helyre megy, ahova soha nem tévednék magamtól? Akkor a Bensonba fog menni legelőször – magyaráztam, de titkon nagyon reménykedtem, hogy nem lesz igazam, és Lucas a kedvenc helyeimen keres majd. Azonban eléggé rossz előérzet kerített hatalmába, mert a barátom nem a legélesebb kés a fiókban.

– A fiúk atombiztosan állították, hogy ez beválhat, és hát mégis csak ők a pasik, jobban átlátják a gondolkodásmódjukat, mint mi, akik csak túlbonyolítanánk. Én hiszek nekik. – Szinte láttam magam előtt, hogy megrántja a vállát.

– És mit csinálok egy órán keresztül itthon? Ide fog jönni, velem akar majd tartani.

– Nem leszel otthon. Itt leszel nálam, szóval lassan készülődj el, mert megyek érted úgy fél óra múlva. Próbálj meg addig nem agyalni a történteken. Tudom, hogy nehéz, de a mai napot pont a kikapcsolódásra szánnánk. Persze elég kockázatos, mert így is ránk találhat, de ne felejtsd el, hogy nem kettesben leszel vele. A fiúk megvédenek, ha megint durván kezdene viselkedni veled.

– Rendben – bólintottam magamban, majd letettük a telefont.

Voltak fenntartásaim a tervvel kapcsolatban, de igyekeztem nem előre aggódni egy olyan dolgon, ami nem is biztos, hogy bekövetkezik, ha szerencsénk van.

Kár, hogy nem volt mázlim ezúttal se.

1. fejezet

– Rohadtul nem hiszem el, hogy megérkeztünk, Summer! – nevettem fel hitetlenkedve, mikor az üdülőhelyet jelző táblánál lekanyarodott. Innen már tökéletes rálátásunk nyílt a tábor fakerítésére. Hatalmas, zöld lombkoronájú fák vették körbe, míg szemben a homokos tengerpart tárult a szemünk elé.

Egy közel száz férőhelyes parkolóba érkeztünk, ahol rengeteg autó állt már a tűző napon. Gyorsan kerestünk egy szabad helyet, aztán próbáltunk felocsúdni a döbbenetünkből.

Egy kis ideig még bent ültünk Summer fehér Chevroletjében, és tátott szájjal néztük a három méter magas kaput, ami kereken egy hónapon át lesz az otthonunk bejárata. A hatalmas átjáró felett nagy betűkkel szerepelt a „Wild Young Élménytábor” felirat. Tényleg megérkeztünk Fallen Autumfield legemlékezetesebb táborába!

Lelkesen fordultam a barátnőm felé, mire ő feltolta napszemüvegét a szőke hajába, és vigyorogva nézett vissza rám. Még a múlt hónapban döntöttük el – azt követően, hogy szakítottam Lucasszal –, hogy a nyár hátralevő része csak rólunk fog szólni. Ő bele akarta vetni magát az ismerkedésbe és a kavarásokba, míg én felejtésre és nyugalomra vágytam leginkább. Minden szörnyű emléket ki akartam törölni a fejemből, amit Lucas okozott a kapcsolatunk alatt, főleg az utolsó hónapban. Nem akartam többé arra gondolni, hogy hányszor üvöltött velem, emelt kezet rám vagy tombolt a közelemben. Ez a vakáció pedig pont kapóra jött.

Sum anyukája, mintha csak a sors akarta volna így, rátalált a tábor szórólapjára, és azonnal megmutatta nekünk, tudva a nyári szünet alatti élményszerzésre irányuló szándékainkat. Még volt egy évünk a gimiből, és úgy akartunk visszaülni szeptemberben az iskolapadba, hogy a szünetünk utolsó hónapját a lehetőségeinkhez mérten kimaxoltuk.

Rögtön megörültünk a hirdetésnek, és lefoglaltunk egy faházat. Ezt követően kis cetliket ragasztottunk a falra, és mindennap letéptünk egyet, így számolva vissza a két hetet. Lázas izgalommal telt el a július. Elég nehezen hittük el, főleg én, azok után, hogy kezdetben nem sok kedvem volt hozzá. Az ötletet jónak tartottam, főleg az elején, de a napok múlásával azonban befurakodta magát a gondolat az agyamba, hogy ez azzal járna, hogy a veszekedő szüleimet otthon hagyom. Attól pedig nagyon féltem, hogy ha egy hónapra eltűnők, a viszonyuk tovább romlik majd, mert senki nem lesz ott, hogy emlékeztesse őket, mennyire szeretik egymást. Summer mégis meggyőzött, hogy szükségem van a környezetváltozásra, és beadtam a derekam. Bíznom kellett a szüleimben.

– Hát pedig itt vagyunk, Nessa – mutatott ki a szélvédőn, aztán lelkesen kipattant az autóból. Követtem, hogy segítsek neki kiemelni a csomagtartóból a cuccainkat. A ruháim elfértek egyetlen egy nagy piros bőröndben, míg Summernek kettőre volt szüksége. Összevissza rángattuk őket, rettentően türelmetlenek voltunk.

Túl sok jót olvastunk a helyről, többek között azt is, hogy a szervezők fiatal felnőttek – vagyis nem „szülő” korosztályúak, így minden bizonnyal nagyobb lesz velük az összhang, és engedékenyebbek lesznek –, ráadásul többnyire szabad kezet kapunk a programokat illetően. A hirdetés szerint gimnazistáktól kezdve egyetemistákig bárki jelentkezhetett, így valószínűnek tartottuk, hogy a személyzet inkább csak a rend fenntartásáért felel majd ahelyett, hogy egész nap árgus szememmel követnék minden mozzanatunkat. Ki ne akarna egy olyan helyen nyaralni, ahol azt csinál az ember, amit csak akar?

A barátnőm bezárta az autót, majd magunk után húzva a bőröndjeinket, elindultunk hatalmas bejárat felé. Köszöntünk a kapunál ácsorgó piros felsős és sapkás nőnek, felmutattuk a korábban kipostázott belépőnket, egy kis plasztikkártyát, amit a nyakunkba akasztottunk, és vártuk az engedélyt
a belépésre.

– Rendben, egy kétszemélyes faház van regisztrálva a nevetekre. Keressétek meg a hetes számút, ahova majd egy felügyelő beköszön, és elmondja a tudnivalókat. Ha bármi probléma adódna, nyugodtan forduljatok hozzá – tájékoztatott minket a hozzám hasonlóan vörös hajú lány, majd beengedett bennünket, miután kipipált valamit a lapján.
A névjegykártyáján az Aby név szerepelt.

Mosolyogva megköszöntük neki, majd átléptünk a kapun.

– El tudod hinni, hogy egy teljes hónapig a lakótársad leszek? Együtt fogunk élni! – mondta felspannolva, majdhogynem ugrándozva a legjobb barátnőm. Jókedve szinte azonnal rám ragadt, én is izgatott lettem.

– Hát, Sum, minél közelebb érünk a faházhoz, annál könnyebb elképzelni – nevettem fel.

A ragyogó napfény majdnem megvakított minket, mire Summer visszatolta az orrára a napszemüvegét, míg én tovább hunyorogtam. Ennek ellenére tekintetünkkel körbepásztáztuk a helyet. Óriási élénkzöld füves placc tárult elénk, néhol árnyékot adó fákkal. Hatalmas hely volt, rengeteg faházzal és különböző épületekkel. Nem lepődtünk meg a korunkbeliek láttán, akik az egész térséget elárasztották Néhányuk hozzánk hasonlóan bőröndöt cipelt, kisebb porfelhőt hagyva maguk után a letaposott földön, azonban voltak olyanok is, akik már bikiniben rohantak a széles medence irányába.

Lassan körbefordultunk, hogy felmérjük, mit hol találunk. Volt kinti edzőterem, ahol Summerrel egy kicsit talán túl sokáig legeltettük a szemünket. De kérem, tehetünk mi arról, hogy sok srác képtelen elviselni a fehér izompólóját, és ezért a földre dobja szegény ruhadarabot? Nem, nem hiszem, mi mindössze szegény áldozatok voltunk.

Éppenhogy csak elhagytuk a húzódzkodó fiúkat, akik a délutáni edzésüket végezték, mire Sum felkiáltott, hogy látja az ideiglenes otthonunkat, így gyorsítottunk a tempón, és elcsörtettünk az ajtajához. Legalábbis azután, hogy felrángattuk a dög nehéz bőröndjeinket azon a három lépcsőfokon, ami felvezetett a bejárathoz.

Először Summer lépett be, majd követtem én is. Szinte beestünk a szobába, akkora lendülettel nyitotta ki a barátnőm az ajtót. Körbenéztünk és elcsodálkoztunk, mert pont egy ilyen filmbeli látványra számítottunk. A szobát mintha kétfelé osztották volna, mindkét oldalra elhelyeztek egy-egy ágyat, velük szemben pedig a ruhásszekrényeket. Az ajtóval szemközt pedig egy hatalmas ablak lett kialakítva, amitől nem messze pedig egy tévé állt egy asztalon, ami alá került egy mini hűtő is. A bútorok úgy helyezkedtek el, mintha tükörképei volnának egymásnak. Minden egyforma, még az ágyneműk színe is.

– Enyém a baloldali – jelentette ki hirtelen Summer.
Az ajtóhoz közelebbi ágyra ugrott, majd elégedetten, hatalmas mosollyal az arcán hanyattfeküdt. Én még feleszmélni se tudtam a döbbenetből, csak forgolódtam összevissza, azonban a térfélválasztás és a nézelődés után én is hozzá hasonlóan cselekedtem.

Miután kigyönyörködtük magunkat a szobánk látványában, nekiálltunk a pakolásnak. A szekrényeink jó nagyok voltak, így meg se fordult a fejünkben, hogy esetleg nem férnénk el. Az üres bőröndöket az ágy alá csúsztattuk, majd mindent elrendeztünk. Kiráztam mindent az ágyra a tornazsákomból, majd üresen hajítottam a szekrény alsó polcára.

Summer elindított a telefonjáról egy lejátszási listát, és azt hallgatva tettük otthonosabbá a kecót. Az első, ami elindult, Calvin Harris Summer című dala volt, ami bármennyire is réginek számított, egy örök klasszikust jelentett számunkra. Mindig meghozta a nyárias hangulatot.

Már éppen az utolsó simításokat végeztük, én legalábbis, mikor hirtelen kopogás zaja ütötte meg a fülünket. Meglepetten odakaptam a fejem, felegyenesedtem a szekrényem alsó polcától, míg Summer lehalkította a zenét, és érdeklődve fordult a nyíló ajtó irányába.

Egy nálunk nem sokkal idősebb srác kukucskált be, és miután megbizonyosodott róla, hogy jó helyre jött, és nem találja üresen a faházat, teljesen be is lépett. Kezében volt néhány papír meg egy rajztábla, valamint egy toll, készen az írásra. Abyvel azonos piros felsőt és sapkát viselt, mellkasán meg ott virított a névtáblája, amit ilyen távolságból nem tudtam elolvasni.

– Sziasztok! Jó helyen járok? Janessa Jones és Summer Croft? – kérdezte, mire csak bólintottunk, ő pedig megnyugodva folytatta. – Én leszek a hetes, a nyolcas és a kilences ház felügyelője. Ha bármi gond lenne, forduljatok hozzám nyugodtan. Kolton Locke vagyok, és általában a környéken megtaláltok, de ha mégse lennék itt, hívjatok fel, vagy gyertek a házamhoz, ki van írva a nevem – mondta kedvesen, és átadott egy kis cetlit, rajta a számával, amit Summer azonnal el is fogadott, széles vigyorral az arcán. Ismertem ezt a nézését, és a reakciója se lepett meg különösebben.

– Köszönjük, Kolton! – csicseregte Summer. Sose volt szégyenlős típus, így meg se döbbentem, amiért ilyen fesztelenül viselkedett Kolton közelében. Én azonban teljesen ellenkezőleg reagáltam, mert én bizony szinte lefagytam, és nem jó értelemben. Kolton félelmetesen hasonlított a volt barátomra. Neki is szőkésbarna, kócos haj meredezett a fején, ráadásul a magasságuk is megegyezett. A testfelépítésük viszont egy kicsit eltért, mert míg Kolton izmos férfinak tűnt, addig az exem egy nyakigláb, nyeszlett felhőkarcoló volt. Az aprócska, de jelentős különbség pedig elterelte a gondolataimat némiképp Lucasról. A pillanatnyi sokk és
a ledermedésem egyiküknek nem tűnt fel szerencsére. Túlságosan is el voltak foglalva egymással.

– Örülök, lányok, a találkozásnak! Érezzétek jól magatokat – felelte kedvesen, aztán kihátrált a házunkból, de mielőtt még teljesen magunkra hagyott volna, észrevettem, hogy elég hosszasan legelteti a szemét Summerön, aki a kis névjegykártyát tanulmányozta. Ahogy Kolton átlépte a küszöböt, és becsukta maga után az ajtót, Summer azonnal ájulást színlelt, így értelmet is nyert, hogy miért nem nézett vissza az újdonsült barátunkra. Lányos zavarában teljesen elvörösödött, és habár ezt biztos látta Kolton is, Summer nyilván nem akarta egyértelműen az orrára kötni a reakcióját, és ezért hajtotta le a fejét, mintha csak a kapott papírt vizsgálná.

– Hívd vissza, és szólj neki, hogy újraélesztésre van szükségem, mert megállt a szívverésem! És azt hiszem, diabéteszt kaptam az édes a mosolyától – sóhajtotta az ágyára fekve, mire felröhögtem. Igazi színészi alakítást rendezett  a barátnőm pillanatok leforgása alatt.

– Te bolond vagy – nevettem ki, aztán nekidobtam egy párnát, hogy egy kicsit feleszméljen a rózsaszín ködből. Aztán a szemem az ágyára terített ruhadarabokra tévedt, és próbáltam elfojtani a kacagásomat.

– Minek örülsz ennyire? – kérdezte.

– Tisztában vagy vele, hogy látta a neonrózsaszín melltartódat? – nevettem fel hangosan, nem bírtam tovább visszatartani. Ennyire abszurd helyzetet, hogy pont akkor kellett a fehérneműit pakolnia, mikor Kolton belépett hozzánk!

– Lehet, hogy az első, de nem az utolsó alkalom – húzogatta szemöldökét sejtelmesen, mire még hangosabban kezdtem el visítani.

Nem féltettem Summert, hiszen tizennyolc éves létére sokkal több tapasztalattal rendelkezett fiúk terén, mint én. Míg nekem csak egy barátom volt, neki egy keze is kevés ahhoz, hogy megszámolja, hány fiúval próbált kapcsolatban lenni korábban. Kolton ráadásul tényleg lehengerlően jól nézett ki a maga módján, és nem hökkentem meg, amiért Summer azonnal foglalta. Persze sejtettem, hogy ennyivel idősebb srácokkal nem kezdene ki, de kortól függetlenül nem volt immunis a helyes pasikra.

Az ő terveiben pont az ismerkedés kapott főszerepet, míg az enyémben inkább a felejtés és a szórakozás. Lucas a kapcsolatunk alatt viszonylag sok korlátot felállított nekem, amiket eleinte a rózsaszín köd miatt természetesnek gondoltam. Aztán egyre inkább elfajultak a gondok, amiket elsőre normálisnak véltem. Elvégre mindenki veszekszik néha a párjával. Később viszont szép lassan ráébredtem, hogy a viselkedése minden volt, csak nem normális. Túlzásba esett nemcsak a folyamatos féltékenykedésével, de egy idő után a verbális és a fizikai bántalmazással is. Még most is kirázott a hideg, ha csak arra gondoltam, hogy az utolsó találkozásunk alkalmával a bárban majdnem nekem esett az öklével, amiért előtte el mertem küldeni az üzenetet arról, hogy szakítok vele.

– Ha nem gond, ezt a névjegykártyát én megtartanám, és mielőtt még esetleg elhagynám, mentem a számát a biztonság kedvéért – jelentette ki Summer, mire egy „csak tessék” legyintéssel ráhagytam. Én eközben gyorsan elpakoltam a maradék ruhámat a szekrénybe.

Miután mindketten végeztünk a rendrakással, együtt kijöttünk a faházunkból, hogy tüzetesebben felfedezzük a helyet. Elsőre azt se tudtuk, hogy merre menjünk, mert tényleg hatalmas volt a tábor területe. Legelőször egy nagy épülethez értünk, amiről később kiderült, hogy itt lesznek az étkezések, és ez a központja a helynek. Utána továbbbarangoltunk, és próbáltuk memorizálni, hogy mit merre találunk. Láttunk még az érkezésünkkor kültéri edzőgépeket, a medencét, és strandröplabda- és focipályát is. Mivel a tengerpart mellett jöttünk el korábban, az sem lepett meg, hogy oda is ki lehet menni, ha engedélyt kérünk egy felügyelőtől.

– Mit fogunk itt csinálni egy teljes hónapig? – érdeklődtem, remélve, hogy a barátnőm majd választ ad a kérdésemre.

– Holnap kimehetnénk a medencéhez, utána pedig napozhatnánk. Természetesen ott, ahol Kolton tökéletes rálátást nyerhet a formás... – kezdte, de röhögve beléfojtottam a szót. Elég egyértelműen vettem az adást, hogy Summernek tetszik Kolton, ennek ellenére biztosra vettem, hogy ezúttal nem hagyna magamra miatta, mint korábban az egyik exével. Tavaly pillanatok alatt csavarta el a fejét egy Oliver nevű végzős srác, én pedig annál is gyorsabban váltam harmadik kerékké. Egyre kevesebbet beszéltünk, a szünetekben mindig magamra hagyott, és órák után se szervezett velem többé programot, mert minden percét az új barátjával akarta tölteni. Ez a fiú volt az első vízválasztó közöttünk. Annyira összevesztünk Summerrel, mikor elmondtam neki, hogy rosszul esik a gyertyatartó szerep, hogy meg voltam győződve arról, hogy a barátságunk meg fog szakadni. A hónapok alatt majdnem teljesen elhidegültünk egymástól, de miután Oliver leérettségizett, és szakított a barátnőmmel, újabb esélyt adtam neki. Utána fogadta meg, hogy soha többé nem engedi, hogy egy fiú közénk álljon. Ez volt a mi barátság kódexünk első pontja.

– Hát most miért? Ne mondd, hogy a tekintete nem olvasztja le a bugyidat – nevetett, bár én nem éppen azt a véleményt képviseltem, mint amire számított. Inkább ült ki az arcomra egy furcsa fintor, mint egy meleg, ábrándozó mosoly. Nekem nagyon megváltozott a fiúk terén az ízlésem Lucas után, mert minden hozzá hasonló figura távolságtartásra sarkallt.

– Te is tudod, Summer, hogy engem nem csábítanak az ilyen Kolton-féle srácok – magyaráztam elhúzott szájjal. Sum nem nagyon ismerte az exemet, mert az esetek többségében inkább kerültem az olyan helyzeteket, ahol egy légtérben kellett volna lenniük – bár erre az is rásegített, hogy Lucas kisajátította az időmet, így ők ketten csak párszor találkoztak, de a barátnőm pontosan tudta, hogyan nézett ki. A szakításunkat követően ő segített megsemmisíteni az összes közös fényképemet vele.

– Tényleg, majdnem el is felejtettem, hogy a szőkésbarna haj nem vonz téged. Sebaj, legalább nem veszünk össze rajta – válaszolta legyintve, mire helyeselni kezdtem. Efelől kétségem se volt.

A vacsoráig az időt többnyire sétálással töltöttük, és figyeltük a többi táborlakót.

Az idő gyorsan telt, és észre se vettük, hogy háromnegyed hat is elmúlt, csak arra lettünk figyelmesek, hogy a többség eltűnt az udvarról az étkezőbe, mire mi is irányt váltottunk, hogy véletlenül se maradjunk le semmiről.

És jól döntöttünk, mikor futva elindultunk, mert már mindenki bent nyüzsgött. Az asztalokat körbeülték, és hangos beszélgetések közepette várták, hogy megnyíljon az önkiszolgáló rész, ahol a konyhás nők serényen pakolták a finomabbnál finomabb falatokat. Ahogy körülnéztünk, észrevettük az asztaloknál a kis számokat, amik a faházakat jelölték. Sok-sok asztal terült el, amolyan roxfortos elrendezésben, és mindegyik tetején több szobacsoportot jelölő táblát helyeztek el. A mi helyünket legelőször nem is a jelzésnek, hanem Koltonnak köszönhetően vettük észre, aki kedvesen integetett felénk, és invitált minket az üres padokhoz.

Az asztalunk felé haladva megpillantottunk két másik lányt, akik így első látásra nem tűntek túl közvetleneknek, viszont nagyon hasonlítottak egymásra. Mintha Stephen King Ragyogás című művéből sétáltak volna ki, annyi különbséggel, hogy nem rázott ki tőlük a hideg, ha rájuk néztem. Összedugták a fejüket, és az asztal legtávolabbi pontján foglaltak helyet, messze Koltontól. Leültünk, Summer nagy örömére a felügyelőhöz eső legközelebbi padra, és a barátnőm rögtön beszélgetést kezdeményezett a sráccal.

– Csak négyen vagyunk? – fordult felé Summer érdeklődve. Ezúttal nem a flörtölős formáját hozta, helyette zavar ült ki az arcára, amit meg tudtam érteni, mert a többi asztalnál legalább vagy tízen ültek, és csak mi voltunk ilyen kevesen.

– A nyolcas szoba lakói nem teszik tiszteletüket ma este az asztalnál. Pizzát rendeltek, amit nagy valószínűséggel már megettek – válaszolta Kolton vállat vonva, mintha kicsit sem zavarta volna, hogy üres az asztal másik fele.

– Oh, értem – bólintott Sum, majd ismét kérdéssel fordult felé. – Vannak szabályok, amiket be kellene tartani? Nem olvastuk el az apró betűs részeket – viccelődött, mire Kolton teljes testével felé fordult, aztán egy halvány mosollyal az arcán biccentett.

– Nem ártana, ha szólnátok, ha el akarjátok hagyni a tábort. Illetve senkit nem akarok atom részegen a sürgősségire kísérni, hogy kimossák a gyomrát. Nem leszek semmi jónak az elrontója, de verekedésnek se örülnék a tábor területén, illetve annak se, ha egyik reggel a gyógyszertárba kéne kísérnem valakit esemény utáni tablettáért. Minden, amire itt szükség van, az a normális viselkedés. Mindent szabad, amíg nem történik baj. De bízom benne, hogy a felsoroltak nem a ti korosztályotokra vonatkoznak – tájékoztatott jelentőségteljes pillantással, és mintha csak ez lett volna a végszó, hirtelen meghallottunk egy kis csengőt, majd a konyhás néni elkiáltotta magát, hogy „Jó étvágyat, fiatalok!”.

Rettentő mód éhes voltam, így a többiekkel felpattantunk a padról, és az ételektől roskadozó pult felé siettünk. Nem állt szándékomban szerénykedni az adagokkal, látva, hogy mindenki megpakolja a tálcáját. Én virslit, sajtot meg kenyeret választottam, majd ahogy továbbhaladtunk, felkaptam egy adag baconos tojást is.

– Na, milyen jó étvágyad van – nevetett Summer, miközben visszamentünk az asztalunkhoz. A többiek is szép lassan helyet foglaltak és enni kezdtek. Nem beszélgettünk túl sokat, de azért sikerült megtudnunk, hogy a másik két lányt Leah-nak és Norának hívják, és kiderült, hogy testvérek. Jól elcsevegtek magukban, nem nagyon tekintgettek felénk, mi pedig nem erőltettük rájuk a társaságunkat.

A vacsora végeztével Summerrel együtt visszaindultunk a faházunkhoz, Kolton elment elintézni valamit, az ikrek pedig előttünk sétáltak és beszélgettek. Valamiért nem úgy tűnt, hogy nagyon örülnének, amiért itt lehetnek. Talán kényszerből kerültek ide? A szülők bedobták őket táborozni, hogy megszabaduljanak tőlük egy hónapra?

– Eléggé csendesek ezek a lányok – jegyezte meg suttogva Sum, mire egyetértően bólintottam. – Később megpróbáljunk összeismerkedni velük, vagy inkább hagyjuk? – kérdezte tanácstalanul, mire megrántottam a vállamat.

– Majd ahogy hozza a helyzet.

– Rendben – bólintott Sum, majd mielőtt visszamehettünk volna a szobánkba, tettünk egy utolsó, szemrevételező kört a táborban.

Utána bementünk a faházunkba, és lefeküdtünk a saját ágyunkra. Summer kijelentette, hogy mennyire teleette magát, én pedig azzal voltam elfoglalva, hogy mit csinálhatnánk még így este.

– Mihez kezdjünk most? – kérdezte hirtelen felülve. Summer és köztem mintha lett volna valamilyen telepatikus csatorna, szinte azonnal feltette a kérdést, ahogy megfogalmazódott bennem.

– Nem tudom, szerintem telefonálok egyet – ültem fel az ágyamon, és elkezdtem keresni a kontaktok között anyum számát. Biztosra akartam menni, hogy minden rendben van otthon. Megcsörgettem, mire nem sokkal később felvette.

– Szia! – köszöntem elsőként.

– Szia, drágám! Milyen a tábor? Tetszik? – kérdezte anyum habozás nélkül.

– Nagyon jó eddig, végre azt csinálhatok, amihez kedvem van – válaszoltam célozgatva az exemre és az irányításmániás szokásaira, amikkel anyum is tisztában volt.

– Na, ennek nagyon örülök! Érezd nagyon jól magad! – A szavaiból is kihallottam, hogy mosolyog, nekem azonban egy pillanat alatt lehervadt a vigyor az arcomról egy gondolatra. Elkomorodtam, és rákérdeztem, ami leginkább nyomta a szívem.

– Apuval hogy vagytok? – kérdeztem kicsit félve a válaszától. Nem örültem volna, ha rögtön az első tábori napomon meg kell tudnom, hogy ismét veszekedtek.

– Megvagyunk, édesem, ne aggódj. – Próbált vidámnak hangzani, amit kicsit se vettem be. Tudtam, hogy ködösít. Kegyes hazugság a részéről, csak hogy ne rontsa el az örömömet. Nem tettem szóvá, hanem hagytam, hogy abban
a tudatban legyen: elhittem. Pedig eleget hallgattam nyáron otthon a kiabálást, hogy tudjam, semmi az égvilágon nincs rendben kettejük között. Tömör és elterelő válasza csak megerősítette a gyanúmat.

– Rendben – hagytam rá lehangoltan, aztán elköszöntünk egymástól, és letettük a telefont. Egy fáradt sóhajjal lehuppantam az ágyra, mivel beszélgetés közben ösztönösen felálltam, és sétálgatni kezdtem a szobában. Forgatni kezdtem a készülékemet a kezemben, miközben reménykedtem, hogy mire hazaérek, minden jóra fordul.

– Minden oké, csajszi? – vette észre Summer a szótlanságom.

– Persze – erőltettem egy gyenge mosolyt az arcomra. Le se tagadhattam, hogy az anyám lánya vagyok.

– Szerinted megint összekaptak? – tapintott rá a lényegre, mire aprót bólintottam. Ő erre leült mellém, és vigasztalóan átkarolta a vállam, majd hosszan regélni kezdett arról, hogy minden rendben lesz, hogy milyen sok dráma és tini filmet látott már, ami pont így kezdődött, de nem meglepő módon jól végződött.

– Te is tudod, hogy az életem nem filmvászonra van vetítve, ugye?

– Persze, de attól, hogy nincs film az életedről happy enddel, még nem kell temetni és gyászolni a jövőt. Bármi megtörténhet – mondta, mire fáradtan megdörzsöltem a szemem. Az aggodalom mindig kimerített.

– Rendben, elég ebből a nyomott hangulatból, csináljunk valamit! – jelentette ki összecsapva tenyerét, míg én kinéztem az ablakon. Már kezdett sötétedni, a nap közel járt a horizonthoz. Tényleg ilyen gyorsan elszaladt volna az idő itt? Nemrég jöttünk, erre hamarosan másnap volt. Az augusztusból pillanatok alatt elrepült huszonnégy óra.

A mobilom kijelzőjére néztem, és csak akkor vettem észre, hogy már este kilenc óra is elmúlt.

– Szerintem én elmegyek fürödni, te addig találj ki valamit, keress egy sorozatot, ha semmi nem jut eszedbe – bízta rám Summer a program tervezését, mire bólintottam, és körülnéztem a szobában, reménykedve, hogy valami megihlet. A barátnőm eközben a faház fürdőjébe lépkedett, majd be is zárta, nem mintha bárki rátört volna, hiszen egyedül voltunk. Inkább csak megszokásból tette, hiszen otthon két tesó mellett szükséges volt.

Leültem az ágyra, és a telefonomon kezdtem ötleteket keresni, mikor hirtelen hangos hahotázás ütötte meg a fülem, aztán egy pillanattal később kivágódott az ajtónk, és megjelent három srác.

Mi a franc?

Teljesen lefagytam, fogalmam se volt, hogy mit tegyek. Ez a három ismeretlen itt állt a küszöbön, felső nélkül, és látszólag kettő közülük szörnyen részeg állapotban próbált kapaszkodót keresni. A harmadik igyekezett őket állva tartani, de ő sem tűnt teljesen józannak. Ami legelőször szemet szúrt, hogy a legstabilabbnak tűnő legalább egy fejjel magasabb volt, mint a két társa.

– Hát te meg ki vagy, aranyom? – kérdezte az, akin legelőször megakadt a tekintetem. A mellkasa és a karja tele volt cifra mintázatú tetoválással, de annyira ingatagon állt, hogy egyiket se tudtam jobban megfigyelni.

– Öhm... Janessa Jones vagyok, de csak a Nessát használom. És ti? Mit csináltok itt, ha megkérdezhetem? – kérdeztem, és a biztonság kedvéért egy kicsit hátrébb húzódtam. Az adrenalin pillanatok alatt elárasztotta a testem, a szívem a torkomban dobogott. Nagyot nyeltem, miközben reménykedtem, hogy egyikőjük se jön közelebb.

– Mit keresel a faházunkban, Nessa? – kérdezte a másik részeg srác. Mindhármuknak sötétbarna haja volt, és nem panaszkodhattak az izmos felsőtestük miatt sem. Napbarnított bőrük pedig arról árulkodott, hogy az egész nyarat kint töltötték, tökéletes kreol színben pompáztak. Ha Summer látta volna, biztos irigykedne. A félelem azonban annyira lebénított, hogy nem tudtam túl sokáig a kinézetükkel foglalkozni.

– Ez a mi faházunk – jelentettem ki kiszáradt szájjal. Egyikről a másikra kapkodtam a tekintetem, mintha ezzel az irányításom alatt tudtam volna tartani őket, és a küszöbön maradnak. Persze nem jött össze, mert a legillumináltabb állapotú fiú pár lépéssel beljebb botorkált a szobába.

– Srácok, gyertek már! – nyaggatta őket a legmagasabb. Elkezdte kirángatni a másik kettőt, de a tetovált fiú nem engedett, és ahelyett, hogy kiment volna, célirányosan, meggörnyedve haladt az irányomba.

Most mégis mitévő legyek? A leghelyesebb fiú még a közelembe se ért, de már megcsapta az orromat az alkohol szaga. Úgy bűzlött, mintha egy kád sörben fürdött volna meg percekkel ezelőtt. Valószínűnek tartottam, hogy leöntötte magát, ezért is hiányzott a felsője.

– Tudnál adni egy zacskót? – kérdezte, szinte nullára csökkentve a kettőnk közti távolságot. Értetlenül néztem rá, aztán észrevettem, hogy eléggé úgy néz ki, mint akinek hánynia kell, így felpattantam az ágyról, és azonnal elnyúltam a kukáért, amit aztán elé raktam. Ő pedig rögtön beleokádott. Háta megfeszült, kicsit köhögött, aztán kitágult pupillával felnézett rám. Kézfejével hanyagul letörölte a száját. Világát nem tudta, csak térdepelt előttem, annyira be volt rúgva.

A haverjai mögötte röhögtek, én pedig megjegyeztem magamban, hogy Summer jól tette, hogy bezárkózott a fürdőbe.

2. fejezet

Miután a srác már nem érzett több késztetést a hányásra, fintorogva elvettem előle a szemetest, és egy csomót kötöttem a zacskóra. Ezt majd ki kell vinnem. Majdhogynem felfordult a gyomrom attól a látványtól, amit benne hagyott. Biztosra vettem, hogy ők a nyolcas faház lakói, mert egy pillanat alatt azonosítottam a pizza maradványait.

– Köszi, aranyom – motyogta, és egy laza, egyben trehány mozdulattal ismét megtörölte a száját, mintha az előbb nem sikerült volna elég tisztára varázsolni a csuklójával. Nem volt valami gusztusos jelenet, mit ne mondjak.

Lassan feltápászkodott a földről, de meg kellett támaszkodnia az ágyam fejtámlájába, hogy még véletlenül se essen össze, amire azért valljuk be, nagyon esélyesnek bizonyult.

– Kimennétek a faházunkból? – kérdeztem még mindig az előttem álldogáló srácot nézve, akinek a tekintete nehezen találta meg a szememet. Ehelyett a mellem bámulta, ami ellenállhatatlan késztetést ébresztett bennem, hogy lekeverjek neki egy jó nagy csattanós pofont. Talán kijózanította volna. Helyette inkább idegesen végigsimítottam a nadrágomon, bízva abban, hogy a remegésem lassan alábbhagy. Nem mutatott egyikük se agresszivitást, de ennek ellenére se tudtam teljesen nyugodtan kezelni a helyzetet. A szívem még mindig hevesebben vert, mint ami normális lett volna.

A gondolataimat elnyomva, igyekeztem kedvesen megkérni őket a távozásra, de az új, kialakult helyzet túlságosan kihozott a sodromból, hogy komolyan vegyenek. Leginkább az előttem álldogáló tetovált katasztrófa zavart. Jobban szemügyre vettem a srácot, és a korábban kialakult félelmem átalakult undorrá. Ártalmatlan volt – nem úgy, mint az exem, mikor részegre itta magát.

– Ugyan, aranyom, inkább adj egy kis vizet. Még mindig érzem a pizza és a whisky ízét – motyogta.

Rádöbbentem, hogy még csak a nevét se tudom, sőt, a mögötte álló két fiúét sem. Egyikőjükben se volt annyi jó modor, hogy bemutatkozzanak. Ennek ellenére kerestem neki egy palack vizet – remélve, hogy ezzel elősegítem a hívatlan vendégeink odébbállását –, a kezébe adtam, aztán átnéztem a válla felett, és a barátaihoz szóltam.

– Hogy hívnak titeket? – kérdeztem, ezúttal keresztbe font karral. Mindkettő az ajtófélfának támaszkodva szórakozott a barátjukon, de amint észrevették, hogy hozzájuk beszélek, rám figyeltek, és válaszolt is az egyik. A józanabbik.

Summer, mikor jössz már ki? Te ezerszer jobban tudnád kezelni a helyzetet! Seperc alatt kitennéd a szűrüket!

– Én Aaron vagyok – felelte, majd a haverjára mutatott, és bemutatta Nashként. Szóval eddig volt egy Nashünk és egy Aaronunk. Már csak az volt a kérdés, hogy ki a titokzatos barna hajú, szerteszét tetovált, ajak és szemöldök piercinggel rendelkező, izmokban dúskáló rosszfiú, aki a vizemet kortyolgatta az ágyamon ülve.

Egyáltalán ki engedte meg neki, hogy helyet foglaljon?!

– És te ki vagy, rókázó srác? – néztem rá lesajnálóan, és elfojtottam magamban minden rossz és csípős megjegyzést, amivel az önállóságát jutalmaztam volna.

– River, a szolgálatára, hölgyem! – Megjátszva a lovagot, fejet hajtott nekem, mire elmosolyodtam. Egy pillanat tört része alatt elvesztette az egyensúlyát, de időben megkapaszkodott a fejtámlában, hogy ne essen arccal előre a földre. Pedig le mertem volna fogadni, hogy nevetséges látványt nyújtott volna, és nem csak Aaronék, de én is jól szórakoztam volna. Érdekes, hogy az alkohol kiből mit ki nem hoz. Vicces ez a srác, így értelmetlennek tűnt álcáznom a jókedvemet.

– Nagyon örültem, River, de most már fáradj ki a szobánkból – tessékeltem kifelé, eltűntetve a mosolyt az arcomról. Mégiscsak idegenek, egyikőjük ezen felül atomrészeg, és még a gyomrának tartalmát is a kukánkban hagyta! Semmi keresnivalójuk nem volt a szobánkban ilyen későn, hívatlanul.

A tetovált srác feltápászkodott, majd a röhögcsélő haverjai felé vette az irányt. Egyikőjük se sietett River segítségére, helyette hangosan szórakoztak azon, hogy mindenbe, ami a keze ügyébe került, megtámaszkodott. Eléggé ingatagon járt, de nem foglalkoztam vele, inkább imádkoztam, hogy minél hamarabb eltűnjön a szemem elől, és ne hányja le egyik falat se, míg kibotorkál innen. Nem lett volna kedvem még azt is takarítani.

Egy ilyen balesetet egyáltalán nem terveztem így estére, azok után, hogy az anyám nyilvánvaló titkolózása elrontotta a kedvemet.

Mielőtt a totál illuminált River átlépte volna a küszöböt, megkapaszkodott az ajtófélfában, visszafordult felém, és csak ennyit mondott:

– Még találkozunk, aranyom! – Ezzel pedig pontot téve a beszélgetésünk végére, kilépett, becsukva maga mögött az ajtót.

Nagyot sóhajtottam, majd lehuppantam az ágyamra, és a fejemet fogva próbáltam elhinni, hogy egy ennyire abszurd dolog pont velem történt meg. Kettős érzés alakult ki bennem Riverrel kapcsolatosan. Szörnyen vonzónak találtam a kócos haját és a markáns vonásait, azonban nem akartam egy ilyen púpot a hátam közepére. Problémás a gyerek, ebben biztos voltam, azonban a külseje és a szokatlan becenév, amivel illetett, határozottan nyomot hagyott bennem. De ez nem volt elegendő, hogy az első pillanatban kialakult negatív benyomásomat megváltoztassa. Nagyon taszítónak találtam, hogy whiskytől bűzölögve, és a saját világát sem tudva ennyire magabiztosnak tűnt. A mosolya mellett megbújt egy halovány kacér ránc, mintha azért tudatában lett volna a történteknek.

– Mi volt ez a hangzavar, és mi ez a szag? – lépett ki a fürdőből Summer törölközőturbánnal a fején, orrát befogva. Azonnal választ kaptam a korábban magamban feltett kérdésemre, hogy mi tartott neki eddig. Hajat mosott. Csodás!

– A nyolcas szoba lakói, bár a vacsoránál nem jelentek meg, hogy megismerjük őket, most tiszteletüket tették.
Az egyikőjük ráadásul hagyott egy kis búcsúajándékot a kukában. Ki kellene vinni az ajtó elé, hogy ne árassza el az egész szobát a hányásának bűze – böktem a fejemmel fintorogva a megcsomózott zacskóra.

– Na ne, és én pont lemaradtam erről? Mesélj, milyenek? Mi történt? – kíváncsiskodott lelkesen, mire kínosan felnevettem. Hogy milyen volt? Tisztára gáz! Miközben mesélni kezdtem neki, szigorúan két ujjal felkaptam River maradékát, és kiraktam a szobából. Majd reggel felkutatjuk a nagy kukát és eltüntetjük.

– Hárman vannak, Nash, Aaron és egy River nevű srác. Az utóbbi mesterműve pihen most az ajtónk előtt, a másik kettő fiú pedig a küszöbön állva nézték a műsort, ami egyébként egyáltalán nem volt annyira szórakoztató, vagyis talán csak egy kicsit, de nem ez a lényeg.

– Miről beszéltetek? Hallottam valamit, csak nem volt annyira érthető – mondta, majd előrehajolt, és szárítani kezdte a haját a törölközővel.

– Azt hitték, hogy ez az ő faházuk, és megkérdezték, hogy mit keresek itt. Én pedig tájékoztattam őket, hogy tévednek – magyaráztam, majd nagyot sóhajtottam, és fújtatva folytattam. – Ez a River fazon pedig maga a megtestesült katasztrófa a tetkóival és a piercingjeivel! Folyamatosan mikor hozzám beszélt, aranyomnak szólított, mintha amúgy nem mutatkoztam volna be, és le se vette a tekintetét a mellemről – hadartam felháborodottan, mire Summer csak sejtelmesen rám vigyorgott.

– Bejön neked, igazam van? – húzogatta a szemöldökét, könyökével pedig felkaron bökött.

Hogy bejön-e? Jézusom, dehogy! Bár azt kár lett volna letagadnom, hogy helyes volt, de a személyisége valószínűleg még józanul is taszítana.

River maga a két lábon járó sorscsapás!

– Nem, nem jön be! Be volt rúgva, azt se tudta, hogy mit beszél, és nem is fog rám emlékezni holnap, mikor találkozunk az ebédlőben – nyugtattam inkább magam, mintsem Summert. Mert ennek így kellett történnie. A srác azt se fogja tudni, hogy ez az este megtörtént.

– Persze, persze. Azért vörös a fejed, igaz? Ennyire jól néz ki? – cukkolt, mire felnevettem zavaromban.

– Na, jól van, mielőtt még jobban tudnád nálam, elmegyek én is zuhanyozni. Addig keress egy filmet, mert engem feltartottak, és semmit nem tudtam kitalálni. – Felpattantam az ágyról, magamhoz vettem a pizsamámat, majd a fürdőbe siettem, de mielőtt még bezárhattam volna, Summer gúnyolódva hozzám szólt:

– Nem menekülhetsz örökké! Igenis kivesézzük a történteket! Addig megkeresem az érintett lovagunkat! – nevetett fel ördögien.

Magára hagytam a szobában, hadd csináljon, amit akar. Tudtam, hogy amit Summer a fejébe vesz egyszer, arról nem mond le egykönnyen, így meg se próbáltam megakadályozni.

Bármennyire is tiltakoztam Summer előtt az előbb, River tényleg jól nézett ki a csapzott hajával és a csillogó barna szemével. A tetoválásai pedig levettek a lábamról.

Fele annyi idő alatt végeztem, mint Summer. Szerintem tíz perc után már felöltözve léptem ki a helyiségből.

– Kitalálod, kit találtam meg az Instagramon? – támadt le azonnal a legjobb barátnőm az ágyán ülve, telefonjával a kezében. Sötétszőke haja megszáradt és hullámos fürtökben omlott a vállára.

– Rivert? – kérdeztem a szemem forgatva, majd leültem a saját ágyamra, és nyomkodni kezdtem a mobilomat, így amíg Sum heves tiltakozásba kezdett, megnyitottam én is az Instagramot.

– Nem, dehogy! De örültél volna, ugye? – Ismételten húzogatni kezdte a szemöldökét, amitől már most a falra tudtam volna mászni.

– Fejezd be Sum, nem érdekel a srác. Kit találtál meg, ha nem őt? – dőltem hátra, miközben lapozgattam a követettjeim képeit.

– Koltont! Ráadásul, ahogy elnézem a posztjait, nincs barátnője! – Egyre izgatottabb lett, ám én annyira nem tudtam figyelni rá, mert az értesítések, amik folyamatosan érkeztek, teljesen lefoglaltak. A három ismeretlen, akik betévedtek hozzánk, megtalálták az én profilomat is, mint Summer Koltonét. Pont abban a pillanatban villantak fel a szalagértesítések.

whereisnash követni kezdett téged.

aaron_bloom követni kezdett téged.

t._river kedveli a fényképedet.

t._river kedveli a fényképedet.

t._river követni kezdett téged.

Nem tudtam, hogy mire véljem ezt, és hogy egyáltalán hogyan találták meg a fiókom ilyen rövid idő alatt, de visszakövettem őket, hiszen az egész augusztust az ő szomszédságukban fogjuk tölteni, így úgy éreztem, hogy illene viszonoznom a gesztust. Végső soron most már ismertem őket, igaz nem volt valami szép a bemutatkozásuk, de legalább emlékezetesre sikeredett. Szerintem sose fog elhalványulni az emlék, miként okádott River az orrom előtt szinte térdepelve.

Egyet pedig megállapíthattam: a srácok pont annyira értenek a nyomozáshoz, mint mi, lányok. Ha akarnak valamit, ők is könnyűszerrel utánajárnak, ráadásul nem is titkolják. Hopp, egy lájk, hopp, egy követés, és már le is leplezték magukat.

– Mi érdekeset találtál? – szólt hirtelen Summer, mire majdnem eldobtam a telefonomat ijedtemben. Feltűnt neki, hogy ahelyett, hogy rá figyeltem volna, a képernyőmet bámultam vigyorogva.

Egyáltalán miért csalt mosolyt az arcomra ez a néhány követés?

– Azt hiszem, hogy a három jómadár már meg is találta a fiókomat, és be is követtek – válaszoltam elhúzott szájjal, és egyben meglepően őszintén. Igyekeztem leplezni a meglepettségemet, és nem nagy jelentőséget tulajdonítani nekik.

– Úristen, mutasd őket! – Ahogy ezt kimondta, már ki is ugrott az ágyából, és az enyémre vetődött. Majdnem kikapta a kezemből a készüléket, olyannyira izgatott lett. Sum világéletében kíváncsi lélek volt.

Először – számítottam is rá – River profiljára nyomott. Átlapozta a képeket, némelyiknél hosszabban is elidőzött, hogy jobban szemügyre vehesse a tetoválásait, aztán mintha valami szemet szúrt volna neki, felkapta a fejét.

– River a vezetékneve. Mit takar a „t” betű?

– Miről beszélsz? – kérdeztem vissza, és azonnal a képernyőre pillantottam. – Basszus, tényleg! Észre se vettem volna, ha nem mondod! Nem árulta el a teljes nevét. Igaz, kicsit furcsa név a River, de nem tűnt fel, annyira természetesen mutatkozott be. Meg hát elhiheted, hogy nem a nevével voltam elfoglalva, mikor azt hittem, hogy hamarabb rókáz le, mint hogy a kukát elé tudnám tenni – nevettem kelletlenül.

– Szerintem Tim lesz. Vagy várj, inkább Tyler. Theodore! Azt szégyellheti! Tuti, hogy Theodore River a teljes neve! – kezdett el csapkodni Summer nevetgélve, mire én is felkuncogtam az ötletei miatt.

– Summer, miért nem kérdezed meg tőle, ha ennyire érdekel? – vetettem fel még mindig kacarászva. Erre elszörnyedve nézett rám, és még a hattyú halálát is eljátszotta a borzalmas ötletem hallatán.

– Hát azt nem lehet! Azért használja a Rivert, mert nem szereti a nevét! Tuti, hogy ez áll a dolog hátterében! Csak ez lehet! Nem mehetsz csak úgy oda, hogy megkérdezd, „mi a teljes neved?” Mit gondolsz? – játszotta a „nem lehetsz ennyire hülye” formáját, amin még inkább elkezdtem szakadni a nevetéstől. Legyintettem végül, és annyiban hagytuk a témát.

Az este további részében Sum megnézte a másik kettő profilját is, bár azokat nem tartotta annyira érdekesnek, így a végén Koltont nézegetve aludt el éjfél körül. Én vele ellentétben sokáig nem tudtam elaludni, így míg vártam, hogy elnyomjon az álom, River képeit kezdtem el tanulmányozni.

Az elsőn egy kanapé zöld párnáján feküdt, piros-fekete kockás ingben, és egy könyv mögül pillantott kifelé. Nem pontosan a kamerába, inkább csak úgy a semmibe, mégse tűnt üresnek a tekintete. A kezében tartott könyv borítóját pedig azonnal felismertem: Oscar Wilde Dorian Gray arcképe pihent a kezei közt.

Lapozva egy fekete-fehér kép került a szemem elé. Ez a filter egészen jól állt neki. Szemét lesütötte, és enyhén oldalra fordult fejjel dohányzott egy üres fal előtt. A füst kecsesen kígyózott, tökéletesen kirajzolódott, míg a képet javában kitöltő sötét haja kontrasztot nyújtott: kócos, rendetlen és eszméletlenül szexi. Kezében tartott cigarettáról hamar az ujján elhelyezett gyűrűre pillantottam, amiről nem tudtam eldönteni, hogy mit formáz. Talán egy koponyát, de nem voltam biztos benne, túl apró volt.