A mű eredeti címe:

Dr. Ali Fenwick:

Red Flags, Green Flags. Modern Psychology for Everyday Drama

Copyright © Dr Ali Fenwick, 2024

First published as RED FLAGS, GREEN FLAGS in 2024

by Michael Joseph. Michael Joseph is part

of the Penguin Random House group of companies

Hungarian translation © Szabó Luca, 2024

Hungarian edition © Gabo Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Ujházy Kata

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió

Tördelés: Gelányi Mariann

Korrektor: Sálinger József

ISBN 978-963-566-600-3

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Tartalom

ELŐSZÓ

CSALÁD ÉS BARÁTOK

RED FLAGEK A CSALÁDI ÉS BARÁTI KAPCSOLATOKBAN

Első red flag: „Ne avatkozz bele az életembe!”

Amikor a szülők beleártják magukat az életünkbe

Második red flag: „Miért nem álltál soha mellettem?”

Az elérhetetlen és megbízhatatlan szülő

Harmadik red flag: „A középső gyermek szindróma”

A születési sorrend hatása a testvérek közötti rivalizálásban

Negyedik red flag: „Hallottad, mi történt Wendyvel?”

Pletykás család és barátok

Ötödik red flag: „Én butusom”

Amikor a barátaink megaláznak

Hatodik red flag: „Ma fizetnél te?”

Az önző barát

MUNKAKAPCSOLATOK

RED FLAGEK A MUNKAHELYEN

Hetedik red flag: „Ez a cég egy nagy család”

Amikor a főnök feltétlen lojalitást követel

Nyolcadik red flag: „Be tudsz jönni most vasárnap?”

Amikor a munkahelyünk nem tartja tiszteletben a határainkat

Kilencedik red flag: „Ne panaszkodj! Így megy ez nálunk.”

Ha a céget nem érdekli a dolgozói jólléte és mentális egészsége

Tizedik red flag: „Miért nem így csinálod?”

A mikromenedzselő főnök

Tizenegyedik red flag: „Bízhatsz bennem!”

Munkahelyi politika

Tizenkettedik red flag: „Legközelebb majd eléred a kitűzött a célt!”

A célvonalat tologató főnök

RANDIZÁS

RED FLAGEK A RANDIK VILÁGÁBAN

Tizenharmadik red flag: „Most nincs kedvem randizni”

Amikor inkább szinglik maradnánk

Tizennegyedik red flag: „Még ne ragasszunk rá címkét!”

A viszony

Tizenötödik red flag: „Bocs, hogy kilenc hónapig nem írtam. Nem találtam a töltőmet, de már megvan. Mit csinálsz ma este?”

A modern ismerkedés veszélye

Tizenhatodik red flag: „Tudom, ez még csak a második randink, de szeretlek!”

Szerelmi bombázás

Tizenhetedik red flag: „Miért jönnek be nekem az idősebb nők/férfiak?”

Amikor idősebb vagy fiatalabb partnerrel járunk

Tizennyolcadik red flag: „Megtaláltam az igazit, mégsem érzek semmit!”

Amikor hiányoznak az érzések

SZERELMI KAPCSOLATOK

RED FLAGEK A ROMANTIKA VILÁGÁBAN

Tizenkilencedik red flag:  „A stabil kapcsolat unalmas!”

Amikor a szerelem jelének látjuk a káoszt

Huszadik red flag: „Nem érdemellek meg!”

A bizonytalan partner

Huszonegyedik red flag: „Nyissunk!”

Amikor egy nem elég

Huszonkettedik red flag: „Lásd már be, hogy a te hibád!”

A gázlángozó partner

Huszonharmadik red flag: „Nem akartalak bántani!”

A hűtlen társ

Huszonnegyedik red flag: „Amikor eltűnt a szeretőm, de legalább túltettem magam a nyomorult exemen”

Ha ló nincs, szamár is jó

Záró gondolatok

Hogyan váljunk önmagunk legjobb kiadásává?

További források

25 kérdés a red és green flagekről a mélyebb kötődés kialakításához és a szerelem megtalálásához

Köszönetnyilvánítás

Az íróról

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Szeretett szüleimnek – nektek köszönhetem, hogy ma az vagyok, aki. Ti tanítottatok meg arra, hogy a kapott jót mindig viszonozzam.

Közeli barátaimnak, akikkel együtt éltem meg életem legszebb pillanatait.

És a belső hangnak, amely mindig a helyes irányba terel.

ELŐSZÓ

E könyv megírása igazán örömteli élmény volt. Az elmúlt években azt vizsgáltam, hogyan fejlődnek a modern kapcsolatok, hogyan befolyásolják a gondolkodásunkat, a viselkedésünket és a másokkal való kötelékeinket a technológia, a társadalmi trendek és más, globális erők. Lenyűgöző megfigyelni, mennyire sebesen változik a világunk, és mi emberek milyen gyorsan alkalmazkodunk. A bolygónkon valahol minden nap új trend születik, és a valaha normálisnak tartott viselkedésmódok és társadalmi normák elveszítik relevanciájukat, sőt akár furcsának is tűnhetnek. Nem meglepő, hogy sokan összezavarodnak, és megkérdőjelezik, vajon a szokásos módon kell-e viselkedniük, közeledniük másokhoz, ami a cselekvés elodázásához és helyzetek túlgondolásához vezet. Ugyanakkor elvárás velünk szemben, hogy gyorsan reagáljunk. A világ nagy sebességgel változik, így sokan erősségnek tekintik, ha valaki képes gyors döntéseket hozni.

Csakhogy a gyors döntéshozatal buktató is lehet, és hibás, igazságtalan eredményhez vezethet. Remek képesség, ha valaki a pillanat hevében is határozott választ képes adni, jó döntéseket hoz, miközben tudja, mikor kell lelassítania, és kritikusan szemlélnie a helyzetet. A gyors döntések esetében könnyű red flagnek, vagyis intő jelnek bélyegezni valamit, ami nem tetszik nekünk a másik emberben. „Viszlát, te bunkó, jöhet a következő!” – ez a hozzáállás manapság sokunkra jellemző. Inkább kiszállunk, ha az előrejutás lelassul, azonban ezzel rontjuk azt a képességünket, hogy adott pillanatban jól átgondoljunk bizonyos szituációkat. Ennek a hozzáállásnak köszönhető, hogy sokaknak nehezére esik a bonyolult helyzetek kezelése, ezért inkább választják a második legjobb megoldást ahelyett, hogy szemtől szemben kelljen kezelniük egy problémát.

Fontos, hogy képesek legyünk megkülönböztetni a red és green flageket, az intő és biztató jeleket, különösen akkor, amikor a kapcsolatunkban kell meghoznunk valamilyen döntést – és ezt a képességet lehet fejleszteni. Ha fel tudjuk ismerni, melyik viselkedés egészséges, és melyik nem az, azzal sok későbbi drámától megkímélhetjük magunkat. Talán ennél is fontosabb, hogy észleljük, ha mi magunk vagyunk a red flag. Egyáltalán nem egyszerű feladat, és némi önvizsgálatot igényel, ami sokak számára kínos.

A red flag és a green flag napjaink népszerű kifejezései, amelyeket a tévésorozatok, a fiatalok kultúrája és a közösségi média is terjeszt. A jeleknek fontos szerepük van a mai társadalomban, különösen, mivel nehéz megítélni különböző viselkedésformákat, hiszen azok sokszor ma ezt jelentik, holnap már valami mást. Az intő és biztató jelek segítik a döntéshozatalt, azt, hogy körültekintőbben gondoljuk át a másokkal kapcsolatos tapasztalatainkat, és azt, hogy fejlődjünk az önvizsgálat területén.

Csakhogy a red és green flagek igen szubjektívek. Van, aki számára az intő jel valójában biztató, míg másnak a biztató jel igazából intő. Bizonyos helyzetekben csak green flageket látunk mások viselkedésében, miközben azok annyira pirosak, hogy már szinte vörösen izzanak. Az is megesik, hogy ha valakiben intő jelet fedezünk fel, az azt jelenti, hogy mi magunk számítunk annak. A neveltetésünk, az értékeink, a kultúránk, az élettapasztalatunk és a média formálják a hiedelmeinket, és az észlelésünket, és ezeknek következtében ítélünk valamit rossznak vagy jónak. Sajnos az agyunk sem működik hibátlanul (a kognícióban előfordulnak hibák), és a gyors ítélet ahhoz vezethet, hogy félresiklik a döntéshozatali folyamatunk. A Red Flags, Green Flags a tudomány, anekdoták, személyes történetek, eszközök segítségével fejleszti a döntéshozatali folyamatot, és segít megérteni, hogyan hatnak az emberi kapcsolatokra a legújabb viselkedési trendek.

Gyors döntés, vagy a gondolkodást fejlesztő folyamat?

A könyv megírásának egyik oka, hogy segíteni szeretnék mélyebben átgondolni mindazt, amit hisz vagy megfigyel az olvasó, szeretnék a kezébe adni egy pszichológiai szűrőt, amelynek használatával jobban meg tudja ítélni az emberi viselkedést és a mindennapi helyzeteket. Ezért szeretném, ha senki sem látná a ROSSZ-ban csak a ROSSZ-at, a JÓ-ban csak a JÓ-t. Szeretném átadni az olvasónak a képességet, hogy az intő és biztató jelek tekintetében jobb döntéseket hozzon. Nemcsak abban szeretnék segítségére lenni, hogy gyorsan döntsön, hanem abban is, hogy lelassítsa a gondolatait, és a pillanat hevében jobb eredményre jusson. Számomra a RED azt jelenti, reflektálni, kapcsolódni, választani kell. Van, amikor gyorsan át lehet venni ezt a három pontot. Vannak viselkedésformák, amelyek valóban veszélyt jeleznek, és azt üzenik: „fuss, amerre látsz!” Azonban a red flag sokszor csak annyit jelent, mint egy piros stoptábla: „Állj meg, várj egy percet!” Megállunk, körülnézünk, és ha nem jön semmi, haladunk tovább. Még akkor is jobb hátrébb lépni az automatikus (vagy impulzusvezérelt) gondolkodástól, és egy kicsit elemezni a helyzetet, ha az ösztönünk a menekülést diktálná. A red flageknek különféle árnyalatai léteznek, tehát érdemes rászánni az időt, hogy jól értelmezzük ezeket. Következzen néhány példa arra vonatkozólag, hogyan kezeljük átgondoltabban az intő jeleket.

• Reflexió

◉ „Várj egy percet! Itt valami nem stimmel. Megnézem kicsit közelebbről, és felteszem magamnak a kérdést, miért lettem ingerült ettől a munkahelyemen tapasztalt viselkedésmódtól.”

◉ „Valóban válaszúthoz érkezett a barátságunk, vagy csak túlreagálom a dolgot?”

◉ „Folyton ellököm magamtól a párjelölteket. El kell gondolkodnom azon, miért csinálom ezt.”

• Kapcsolódás

◉ „Rendben, nézzük meg a kérdést közelebbről!”

◉ „Aha, már látom, hogy a főnököm a meggyőzés eszközeivel akar lojalitást kicsikarni, és fizetetlen túlórákat kisajtolni belőlem.”

◉ „Ez a kérdés számomra vízválasztó. Megbeszélem a barátaimmal, ők egyetértenek-e azzal, amit én gondolok.”

◉ „Kezdem megérteni, hogy a saját bizonytalanságommal és kötődési problémáimmal függ össze az, hogy mindenkit ellökök magamtól. Beszélnem kell valakivel, hogy jobban átláthassam a bennem zajló folyamatokat.”

• Döntés

◉ „Alaposan megfontoltam a kérdést, és nem akarom ezt folytatni. Az értékeink abszolút nincsenek szinkronban.” (Erről a red flagről a 7. red flagben olvashatunk.)

◉ „Ez a viselkedés nem elfogadható, de szeretném, ha sikerülne rajta javítani.” (Erről a red flagről a 5. red flagben olvashatunk.)

◉ „Arra jutottam, jobb, ha egy darabig nem randizom, és szingli leszek. Magamon kell dolgoznom, mielőtt bevonzhatnám a szerelmet az életembe.” (Erről a red flagről a 2. és a 13. red flagben olvashatunk.)

Minél többet tudunk arról, hogyan kezeljük a red flageket, annál jobban fel fogjuk ismerni azokat a viselkedésmódokat, amelyeket nem hagyhatunk szó nélkül, és annál inkább fejlődik majd a képességünk, hogy hatékonyan cselekedjünk nehéz helyzetekben, akkor is, ha nem mi vagyunk a a legjobb kommunikátorok, vagy nincs elég önbizalmunk ahhoz, hogy hallassuk a hangunkat. Minél többet gyakorlunk, annál többet fogunk fejlődni, és észrevétlenül válik majd természetessé ez az újfajta döntéshozatali folyamat. Ha mindenki hatékonyan kezelné az intő jeleket, nemcsak az élet minden területén kialakított kapcsolataink javulnának, de a világ is jobb hely lehetne.

Ugyanígy a GREEN flageknek is céljuk van. A biztató jel olyan, mint a zöld szín úgy értelmezzük, „mehetsz”, „jóváhagyva”. Ha egy jel BIZTATÓ, minek pazarolnánk energiát arra, amit eleve jónak vagy biztonságosnak érzünk? Az agyunk természetes módon kevésbé koncentrál a biztonságos dolgokra. Mégis jó okunk van rá, hogy figyelmet szenteljünk annak a viselkedésmódnak, amely tetszik nekünk a másik emberben, vagy a támogatás, az empátia és a hosszú élettartamú kapcsolat jelének véljük. Ha pozitívan megerősítjük vagy elmondjuk, mennyire értékeljük a GREEN flagnek számító viselkedést, azzal növeljük az ismételt előfordulás esélyét. Ezért aztán, ha biztató jelet látunk, gondoljunk a következőkre: őszinteség, tisztelet, együttérzés, felemelés, ápolás. Ezek a szavak testesítik meg a GREEN flageket, amelyeket a másik ember viselkedésében észlelünk.

• Őszinteség

A JÓ viselkedés őszinte. Belülről fakad, mert a másik embert egész életében így programozták. Így működik lelkük energiája. Az őszinte viselkedés példái a kedvesség, az előzékenység és a hitelesség. Az ilyen emberek viselkedését a valódiság motiválja.

• Tisztelet

A JÓ viselkedés tisztelettudó is. Tiszteli a másik ember idejét, privát szféráját és terét, az élethez való hozzáállását és a többi embert is. Fontos, hogy tiszteljük a jó viselkedést.

• Együttérzés

A JÓ viselkedés empatikus. Az, hogy együtt érzünk másokkal, sokféle viselkedésmód mozgatórugója az emberi kapcsolatokon belül. Ha meghallgatjuk a másikat, olvasunk a sorok között, megértjük, hogyan érzi magát a másik bizonyos helyzetekben, és képesek vagyunk változtatni a hozzáállásunkon annak érdekében, hogy közelebb kerüljünk másokhoz, azoknak az alapvető készségeknek vagyunk birtokában, amelyek életben tartják az egészséges kapcsolatokat. Mindig érezzük át a jó viselkedést, ahányszor csak találkozunk vele. Értsük meg, honnan ered, és miért látjuk a másik embernél.

• Felemelés

A JÓ viselkedés felemelő. Ha valaki jól bánik velünk, támogat, amikor nagy szükségünk van rá, vagy hatékonyan reagál nehéz helyzetekben, akkor erőt ad és motivál, ha tükrözzük ezeket a pozitív viselkedésformákat. Minden kapcsolat egy egyszerű egyenlet alapján működik: 1 + 1 > 2, vagyis egy meg egy több, mint kettő. A JÓ viselkedésformák szinergiát és pozitív érzelmeket hoznak létre, ettől pedig jobb emberré válunk, és kitartunk a nehéz időkben is. Mindig emeljük fel a jó viselkedést.

• Ápolás

A JÓ viselkedés ápol is. Ahhoz, hogy egy kapcsolat fenntartható legyen, ápolni kell. A növénynek öntözésre, napsütésre és tápanyagokra van szüksége ahhoz, hogy fejlődjön és túléljen. Az emberi kapcsolatok esetében sincs ez másként. Ápoljuk a JÓ viselkedésmódokat azzal, hogy nyugtázzuk, pozitívan megerősítjük, és tiszteljük azokat. Azonban nem könnyű folyamatosan fenntarthatónak lenni. Ezért kell a JÓ viselkedést minden oldalról és minden érintettnek ápolni.

A jó viselkedésmódok fenntartását és erősítését elősegítő váz alkalmazható, amikor segíteni akarunk valakin, aki red flagekkel küzd. Ha együttérzést, empátiát és tiszteletet tapasztalunk a hozzánk közel állóktól, könnyebben válhatunk öntudatosabbá és magabiztosabbá, sőt szívesebben változtatunk a viselkedésünkön, ha az nem egészséges. Élesítsük ki a jó viselkedésmódokat, és bátorítsunk erre másokat is – így mindenki könnyebben jut azon eszközök birtokába, amelyek sok rossz viselkedésmóddal segítenek megküzdeni. Ezzel mindenki nyer.

Az alapvető gondolkodásmód és a reflektív gondolkodásmód

A döntéshozatali folyamataink többsége robotpilóta üzemmódban zajlik. Ez azt jelenti, hogy sokszor nem vagyunk tudatában, miért hozunk meg bizonyos döntéseket, és nem tudjuk, a múltunk hogyan befolyásolja a viselkedésünket a jelenben. Ez az automatikus gondolkodás (vagy alapvető gondolkodásmód, ahogy gyakran nevezik) abban segít minket, hogy a múltbeli tapasztalataink, értékeink és hitrendszerünk alapján gyorsan döntsünk. Ki mondta, hogy ezek az automatikus reakciók a legjobb döntések? Az is lehet, hogy teljesen tévesek. Ezért kell vigyázni, ha red flaget vélünk felfedezni valakiben. Ha arra gondolunk, hogy az intő jel egy piros stoptábla, amely arra késztet minket, hogy tapossunk a fékre, az segít hátrébb lépni az alapvető gondolkodásmódunktól, és jobban dönteni a pillanat hevében. Hasonlítsuk össze az alapvető és a reflektív gondolkodásmódot a következő példák segítségével!

Alapvető gondolkodásmód: „RED FLAG! Azt mondták nekem, hogy téveszméim vannak. Jobb, ha ezt egyszerűen elfogadom.”

Álljunk meg, gondoljuk ezt végig, és tegyük fel magunknak a kérdést:

„De miért kérdőjelezik meg az általam megélt valóságot? Hiszen láttam azokat az üzeneteket a párom telefonján! Csak nem a gázlánghatással van dolgom?”

Alapvető gondolkodásmód: „RED FLAG! A kapcsolatom egyre unalmasabb. Véget kell vetnem neki.”

Álljunk meg, gondoljuk ezt végig, és tegyük fel magunknak a kérdést:

„Tényleg olyan nagyon unalmas ez a kapcsolat, vagy csak arról van szó, hogy a béke és stabilitás fényében tisztábban látom a bennem uralkodó káoszt?”

Nos, miután alaposan mérlegeltük, hogy velünk vagy a másikkal van gond, térjünk rá az aktuális problémára!

Reflektív gondolkodásmód: „Miután megkértem, hogy mutassa meg azokat az üzeneteket, fizikai erőszakot alkalmazott velem szemben. Veszélyben a biztonságom. Mit tegyek?”

Foglalkozzunk a problémával:

„Nem jó ötlet hagyni, hogy letagadják a valóságomat, a fizikai bántalmazást pedig végképp nem tűröm el. Az édesanyám arra tanított, hogy ha valaki egyszer megüt, valószínűleg legközelebb is megteszi.”

Reflektív gondolkodásmód: „Várjunk csak! Káoszban nőttem fel. Hiányzik a dráma.”

Foglalkozzunk a problémával:

„Most, hogy már tudom, bennem van a hiba, amikor unalmasnak élem meg a kapcsolatomat, legjobb, ha nem szakítok. Ha megteszem, ez visszatérő minta lesz az életemben. Talán jobb, ha nem térek vissza a régi viselkedésmódomhoz, hanem egyszer és mindenkorra megoldom ezt az ügyet.”

Megjegyzés: Lehetséges, hogy az ember gyorsan végiggondolja a problémát, de az is előfordulhat, hogy ez tovább tart. Lehet, hogy több időre van szükségünk a dolgok elemzéséhez, vagy szeretnénk bevonni a párunkat a beszélgetésbe, hogy könnyebben megtaláljuk a megoldást.

Most, hogy megfontoltuk a problémát, ideje megalapozottabb döntést hozni a következő lépéssel kapcsolatban.

Reflektív gondolkodásmód: „Sosem fogom eltűrni a fizikai bántalmazást!” (Erről a red flagről bővebben a 316. oldalon olvashatunk.)

Döntés:

„Kiszállok! Menekülőre fogom!”

Reflektív gondolkodásmód: „Egyértelműen velem van a gond, és szeretnék javítani a helyzeten.” (Erről a red flagről bővebben a 279. oldalon olvashatunk.)

Döntés:

„Drágám, átgondoltam, miért érzem újabban unalmasnak a kapcsolatunkat, és rájöttem, hogy a békesség, a biztonság és a kiszámíthatóság, amit tőled megkapok, rávilágít a dráma- és káoszfüggőségemre. Azért mondom ezt el neked, mert szeretném magam mögött hagyni ezt a hozzáállást, és szeretnék elégedett lenni azzal, ami köztünk van. Kérlek, segíts ebben.”

Hogyan használjuk ezt a könyvet?

A könyv felépítésénél fogva nem muszáj sorrendben olvasni a fejezeteket, egyszerűen kezdjük a legérdekesebbekkel. Minden fejezet végén található egy rövid összefoglaló „Mi a dráma?” alcímmel, ahol összegyűjtjük az adott témával kapcsolatos red és green flageket is. Ha valaki csak a drámára kíváncsi, nyugodtan lapozzon ehhez a részhez! De ha tartalmasabb olvasmányra vágyik, és szeretne többet megtudni a dráma mögött meghúzódó pszichológiai folyamatokról, valamint arról, hogyan lehet fejleszteni a gondolkodásunkat és a kommunikációnkat, mindenképpen érdemes elolvasni az egész fejezetet. A könyv végén szerepel néhány gyakorlat – itt alkalmazhatja az olvasó mindazt, amit a red és a green flagekről tanult, így önelemzőbbé válhat, és könnyebben kezelheti a saját és mások gondolkodásában, és viselkedésében felmerülő problémás területeket. Jó szívvel ajánlom az olvasónak, hogy foglalkozzon ezekkel a gyakorlatokkal, mert segítenek átültetni a tanultakat a gyakorlatba. A gyakorlás nagyszerű alkalom arra, hogy új viselkedés- és gondolkodásmódokkal kísérletezzünk, ugyanakkor abban is segít, hogy fejlesszük a megfontolt gondolkodást, és egészségesebb, erősebb kapcsolatokat építsünk a körülöttünk élőkkel. Biztosra veszem, hogy a huszonnégy red flagről szóló, mai nyelven megírt fejezet rálátást ad az emberi viselkedésre, és segít jobb döntéseket hozni – legyen szó barátokról, családtagokról, szerelemről vagy munkáról –, és nagyobb boldogsághoz, valamint kevesebb drámához vezet (kivéve, ha valaki időnként vágyik egy kis drámára).

Jó olvasást kívánok!

Dr. Ali Fenwick

Ui.: A könyv legvégén elhelyeztem még egy meglepetést is! Egy jópofa red flag, green flag témájú játékról van szó, amelyet játszhatunk a párunkkal, hogy megerősítsük a kapcsolatunkat, vagy akár (még jobban) egymásba szeressünk.

Család és barátok

RED FLAGEK A CSALÁDI ÉS BARÁTI KAPCSOLATOKBAN

A családunk és barátaink az életünk sarokkövei. A család, legyen bár nagy vagy kicsi, jelentős szerepet játszik abban, kivé váltunk mára. Belénk neveli az értékeinket, a világgal kapcsolatos hiedelmeinket, és túlélési stratégiákat tanít nekünk. Közismert tény, hogy a neveltetésünk óriási hatással lehet a jóllétünkre, a gondolkodásmódunkra és a viselkedésünkre. Ha valaki nem meleg, harmonikus családi fészekben nő fel, az negatívan befolyásolhatja az énképét és az önértékelését, valamint azt is, hogyan alakít ki kapcsolatokat felnőttként. A barátságok ugyanilyen fontosak, és szintén nagy hatással vannak arra, hogyan látjuk magunkat, és milyen érzéseink vannak magunkkal kapcsolatban. Miután elhagyjuk a családi fészket, főként a barátságaink formálják az identitásunkat, és adnak biztonságérzetet. De ki számít igazán közeli barátnak? Manapság sokan tekintenek „barátaiknak” olyan embereket, akikkel még sosem találkoztak személyesen, csak az interneten keresztül ismerik egymást. Ennek következtében elmosódik a határvonal az igaz barátok és a puszta ismerősök között, ami befolyásolja, mennyire értékelik az emberek a barátságot a modern világban, és hogyan bánnak egymással.

A család és a barátok a kötődés és támogatás forrásai, és szükségünk van ezekre a szoros kötelékekre, hogy megértsük, kik is vagyunk, hová is tartozunk. De néha megesik, hogy a család és a barátok inkább a negativitás és a bajok forrásai, ez pedig komoly hatással lehet fizikai és mentális egészségünkre, mivel ezek az emberek pszichológiailag és érzelmileg közel állnak hozzánk. A szoros családi és baráti kötelékek idővel változhatnak, mérgezővé, destruktívvá válhatnak. A féltékenység, irigység, düh, boldogtalanság és bizonytalanság érzése megfertőzheti a valaha volt pozitív kapcsolatot azokkal, akiket a legjobban szeretünk. Ezért fontos, hogy képesek legyünk felismerni a red és green flageket a családi és baráti kapcsolatainkban. Létfontosságú megtanulni, hogyan romolhatnak meg idővel a barátságok, mert ez ad nekünk lehetőséget arra, hogy valami módon megmentsük, vagy, ha szükséges, elengedjük azokat. Ugyanígy, ha megtanuljuk, hogyan hatnak a családi kötelékek a fejlődésünkre és arra, ahogyan későbbi életünk során kötődünk másokhoz, akkor könnyebben megtalálhatjuk, honnan ered a jelenben tanúsított, problémás viselkedésünk. A következő hat fejezet a családi és baráti kapcsolatokban tapasztalható red és green flagekről szól, és segít feltárni az egészséges, fenntartható kapcsolatok megőrzésének bonyolult menetét. Minden emberi kapcsolat kihívást jelent, és minél hosszabb egy kapcsolat, annál fontosabb megtanulnunk, hogyan kezeljük a mindennapi drámákat.

Első red flag:
„Ne avatkozz bele az életembe!”

Amikor a szülők beleártják magukat az életünkbe

„Ne hozzon világra gyermekeket senki, ha nem tart ki a végsőkig természetükben és nevelésükben.”

PLATÓN

Amikor a szülők beleártják magukat az életünkbe

Igazi áldás, ha az embernek szerető és gondoskodó szülei vannak. Ők annak szentelik az életüket, hogy felneveljék, taníttassák a gyerekeiket, és tesznek róla, hogy mindenük meglegyen az életben, ami csak szükséges a sikerhez: alapvető készségek, mentális reziliencia, autonómia és önállóság. Az, hogy milyen minőségű gondoskodást kaptunk a szüleinktől, nagyrészt tükröződik abban, amilyen emberré váltunk. A szülő–gyermek kapcsolat bármelyik barátságnál mélyebb. Gyakran mondják, a vér nem válik vízzé, és ez még akkor is igaz, ha valakinek nem éppen a legjobb a szüleihez fűződő kapcsolata. A szülő–gyermek kapcsolat szent, és a szülők áldozatvállalása természetesen a gyermek háláját váltja ki. Csakhogy megesik, hogy egy szülő nehezen engedi el a kislányát vagy kisfiát. Ő is átélte a maga traumáját, és valaha ő is a szülei kisfia vagy kislánya volt.

Amikor egy gyermek felnő, eljön az idő, hogy egyedül állja meg a helyét, és a maga életét élje. Vannak szülők, akik számára keserű pirula a gyerekeik elengedésének gondolata. Egyrészt úgy érzik, elveszítik a szülői identitásukat vagy tekintélyüket, másrészt félnek, mi lesz a gyerekkel, és attól is, hogy kicsúszik a kezükből az irányítás. Normális, ha egy szülő fél, gyászol vagy szomorú, amikor tudatosul benne, hogy a gyerekei lassan felnőnek, és a maguk életét akarják majd élni. Ha egy szülő képtelen elengedni a gyerekét, azzal árt a fiatal felnőtt fejlődésének, és ez egyes esetekben, olyan mértékű beavatkozáshoz vezet, hogy a fiatal többet nem is akar találkozni a szülővel. A túl gyakran beavatkozó szülők gyerekei néha olyan mértékű lekötelezettséget éreznek a gondviselőjükkel szemben, hogy ők azok, akik képtelenek leválni. Ez különösen akkor kemény helyzet, amikor a szülők a gyerek érzéseivel játszanak az irányítás megtartásának érdekében, és ha a gyerek – természetes módon – nehezen húzza meg a határokat.

A saját személyiségfejlődésünk, a mentális jóllétünk és a másokkal való kapcsolatok kialakítása érdekében fontos megtanulni, mikor egészséges, mikor egészségtelen a szülők érdeklődése az életünk iránt. Ugyanilyen lényeges, hogy megértsük, hogyan húzhatunk határokat, de ez kulturális okoknál fogva néha nagyon is nehezünkre eshet. Ha felismerjük a szüleinkkel vagy gondviselőinkkel való kapcsolatunkban a red és green flageket, az segíthet abban, hogy egészségesebbé váljon ez a kapcsolat, és elég teret kapjunk ahhoz, hogy azzá váljunk, akivé szeretnénk. Folytassuk és bővítsük a generációról generációra öröklődő, egészséges viselkedésmódokat, és legyen célunk, hogy velünk érjen véget a generációs trauma.

A tolakodó kíváncsiság pszichológiája

Több oka is van annak, hogy bizonyos emberek tolakodóan kíváncsiak, vagy akár bele is avatkoznak a magánéletünkbe. Vannak szülők, akiket őszintén érdekel minden, amit csak teszünk, lelkesítik őket az eredményeink, szeretnék tudni, kivel töltjük az időnket, és biztosak akarnak lenni benne, hogy biztonságban és jól vagyunk. Nem szokatlan, hogy sok szülő rendszeres kapcsolattartást igényel a gyerekeivel, és fordítva, sokan szívesen beszélnek a szüleikkel akár naponta, még ha röviden is. Egy rövid hívás vagy egy üzenet: „Hogy vagy? Legyen szép napod! Szeretlek, anya”. Csakhogy előfordul, hogy a napi telefonálás vagy a folyamatos kérdések, mit csinálunk, kivel vagyunk, kínossá, vagy akár tolakodóvá válnak. Vannak szülők, akik nehezen válnak le a gyerekükről. Igyekeznek továbbra is az életünk részei maradni, mert félnek, hogy elveszítenek minket, vagy éppen szükségét érzik, hogy irányítsanak minket, nem törődve a mi szükségleteinkkel és jóllétünkkel.

A kultúra és a családi összefonódás is nagy szerepet játszhat abban, mennyire avatkoznak bele az életünkbe a szüleink, különösen, amikor a társadalmi nyomás miatt alkalmazkodnunk kell a viselkedési normákhoz és az olyan elvárásokhoz, mint kivel kössünk házasságot, és hogyan folytassuk a szüleinkkel való kapcsolatunkat felnőttként (vagy hogyan legyünk jó szülők). Nem könnyű elvágni a láthatatlan köldökzsinórt, de annak, ha valaki nem engedi el a gyerekét, mindkét félre nézve komoly következményei lehetnek. A kutatások azt mutatják, hogy azok, akiknek az életét gyerekkorukban túlzottan irányítják a szülei, felnőttként nagyobb valószínűséggel küzdenek önértékelési problémákkal, képtelenek a határhúzásra, és jobban ki vannak téve a szorongásnak, depressziónak, valamint nehezebben alkalmazkodnak az élethez, és gyakran sújtják őket párkapcsolati problémák.

A nárcisztikus gondviselő

Nagy kihívás a nárcisztikus szülő, különösen felnőttkorban. Ő, mivel önimádó, gyakran saját maga kiterjesztéseként tekint a gyerekére. Lehet, hogy rajta keresztül akar élni. Minden, amit a gyerek csinál, őt tükrözi, így nem ritka, hogy magas elvárásokkal fordul a gyerek felé, és túlzottan kritikus vele szemben. Magas teljesítményt vár el tőle az iskolában, és talán még azt is ő mondja meg, hogyan viselkedjen, vagy akár öltözködjön. Egyes esetekben a pénzt használja eszközként arra, hogy magához láncolja a már felnőtt utódot.

A nárcisztikus szülők gyermekei gyakran túlzottan önkritikusak, perfekcionisták, és sosem érzik úgy, hogy elég, amit nyújtanak. A nárcisztikus anya vagy apa még akkor is irányítja a gyerek életét, amikor az már kirepült a családi fészekből. Ennek következtében a gyerek mindig úgy érzi, mintha egy láthatatlan kéz lebegne a feje fölött, amely kontrollálja a viselkedését, vagy megakadályozza abban, hogy az legyen, aki lenni akar{1}. Ez különösen akkor igaz, ha az önértékelésére negatív hatással van, hogy állandóan manipulációs taktikákkal próbálják rávenni, a szüleire figyeljen, folyamatosan letorkolják, vagy azt gondolja, a szülei szeretete feltételekhez kötött. Minél hatékonyabban éri el a szülő, hogy felnőtt lánya vagy fia értéktelennek érezze magát, annál valószínűbb, hogy képes lesz irányítani őt. Munkám során azt tapasztalom, hogy azok a személyiségfejlesztéssel foglalkozó klienseim, akiket túlzottan kritikus vagy nárcisztikus szülők neveltek fel, időnként (és tudattalanul) a párjukra vagy akár a saját gyerekeikre vetítik ezeket a viselkedésmódokat.

TUDTAD?

Ha a szülő érzelmileg zsarol

A személyes kapcsolatainkban nem könnyű határokat szabni, különösen a szüleinkkel szemben. Van, akinek ez jobban megy, van, akinek kevésbé. A jellemünk, a neveltetésünk és a mentális állapotunk megnehezítheti, hogy nemet mondjunk másoknak. Ha mások szükségleteit a magunkénál többre értékeljük, az megfelelési kényszerhez vezethet, ez pedig arra késztethet, hogy az általánosan elvártnál jobban igyekezzünk kielégíteni a szüleink szükségleteit. Ha folyamatosan magunk elé helyezünk másokat, annak idővel meglesz a böjtje. Ha nem mentálisan, akkor fizikailag. Ha nem mondunk nemet, és nem szabunk határokat, a testünk fogja ezeket megtenni helyettünk, és lehetséges, hogy visszafordíthatatlan lesz a kár. Meg kell tanulnunk elemezni, miért olyan nehéz nemet mondani a szüleinknek – ez az első lépés afelé, hogy megértsük, mi tart vissza minket a határhúzástól, és vissza tudjuk szerezni az irányítást az életünk más területei felett is.

Az egyik legfőbb ok, ami miatt nehéz ellenállni a szülők rendületlen követeléseinek, az érzelmi kontroll. Vannak szülők, akik olyan mondatokkal igyekeznek kibillenteni vagy érzelmileg zsarolni a gyerekeiket, mint „Nekem köszönheted, hogy élsz,” „Feláldoztam érted az életemet, úgyhogy csináld, amit mondok” vagy „Nélkülem egy senki vagy”. Ezek a szavak szíven tudják ütni az embert. Ha (többször is) elhangzanak manipuláció céljával, észre kell vennünk, hogy ez red flag, és az a legjobb, ha az ilyen kijelentésekre nem is reagálunk. Inkább arra koncentráljunk, miért ragadunk bele miattuk egy spirálba{2}. Keressünk alternatív hiedelmeket és reakciókat ezekre a mondatokra. Így idővel visszanyerjük az irányítást, legalább részben, és többé nem leszünk olyan fogékonyak az érzelmi zsarolásra.

Tanuljuk meg, hogyan foglalkozzunk a magunk szükségleteivel

Ez minden kapcsolatban nagyon fontos, ám nem mindig egyszerű. Ha a szülők túlságosan magas elvárásokat támasztanak velünk szemben, vagy beleavatkoznak az életünkbe, szükséges, hogy fokozatosan eltávolítsuk őket magunktól. A szüleinkhez gyakran szorosabban kötődünk, mint a párunkhoz, és ha túlságosan belefolynak az életünkbe, az árthat a szerelemnek. A párunk úgy érezheti, versenyeznie kell velük a figyelmünkért, és végül, amikor már nem bírja tovább, úgy dönthet, inkább elhagy minket. Megesik, hogy a szüleink (vagy a párunk szülei) szándékosan csinálják ezt, mert félnek, hogy elveszítik a gyermeküket, vagy nem kedvelik annak választottját. Még akkor is előfordulhat, hogy a szüleink túlságosan beleütik az orrukat a dolgainkba, és ők akarnak diktálni, amikor a negyvenes éveink végén járunk, házasságban élünk, és gyerekeink vannak. Ennek a megszállott viselkedésnek nem szab határt a kor.

Nem árt kissé eltávolítani magunktól a szüleinket, különösen, ha a párválasztásunk nem egyezik a családunk vagy a kultúránk elvárásaival. Sok meleg, transz és nem bináris ember olyan környezetben nőtt fel, ahol nem elfogadott az identitása vagy a szexualitása felvállalása, sőt akár illegális is, ezért ők gyakran messzire költöznek a szülői háztól, hogy megvalósítsák magukat, és olyan helyen alakítsák ki az énképüket, ahol biztonságban vannak, és nem közösítik ki őket. A szülők túlzott kíváncsisága megfojthatja a személyiségfejlődést, és rossz hatással lehet azoknak a kötődési mintáira, akik nincsenek biztonságban, ha magukat adják otthon.

Ha úgy érezzük, hogy a szüleink túlságosan beleavatkoznak az életünkbe, és szeretnénk határokat húzni a velük való kapcsolatunkban, alább olvasható néhány mondat, amely segíthet eltávolítani őket magunktól.

• „Megértem, hogy tudni szeretnéd, mi történik az életemben, de értékelném, ha hagynál nekem teret az önálló fejlődéshez.”

• „Tudom, hogy nagyon szeretsz. Megértem, hogy aggódsz a párom miatt, de kérlek, engedd, hogy magam döntsek az életemről, és elkövessem a magam hibáit.”

• „Elmondhatod, mi nem tetszik a választottamban, de ne lépd át a határt azzal, hogy felveszed a kapcsolatot a párommal, és vele közlöd, mennyire nem örülsz.”

• „Anya, tudom, úgy érzed, rád kevesebb figyelem jut, amióta barátnőm van, de nem hagyhatom, hogy a saját bizonytalanságod miatt beleavatkozz a kapcsolatomba.”

• „Boldogan mesélek arról, mi történik velem, de ne faggass a szerelmi életemről, és ne kérdezd meg többet, mikor megyek férjhez/nősülök meg. Légy szíves, tartsd tiszteletben ezt a kérést.”

Amikor megpróbálunk eltávolodni a szüleinktől, természetes, hogy ellenállásba ütközünk. Az is lehet, hogy nagyon megharagszanak, és szörnyű dolgokat mondanak, csak hogy rosszul érezzük magunkat, és átgondoljuk az álláspontunkat. Ám nagyon fontos, hogy megvédjük az igényeinket, és megtanuljunk határokat húzni, mert ez idővel segít majd abban, hogy erősebbé váljunk, és egészségesebb kapcsolatokat alakítsunk ki másokkal{3}. A szüleink egy idő után majd tiszteletben tartják azt, hogy önálló személyek vagyunk, és képesek lesznek elengedni minket, persze változó mértékben.

Indiában az a szokás, hogy az esküvő után a feleség beköltözik a férj szüleinek házába. A Shaadi.com (India online házassági portálja) megírta, hogy ez a hagyomány folyamatosan változik, mivel egyre több nő a házasságkötés után is szívesebben marad a saját otthonában, távol a családtól{4}. Ennek egyik legfőbb oka az anyósok beavatkozása a friss házasok életébe. Ha új nő kerül a házhoz, nem ritka, hogy az anyós fenyegetve érzi magát, következésképpen irányítani akarja az új feleség viselkedését, és szigorúbb szabályokat hoz.

Amikor a szülők beleártják magukat az életünkbe – mi a dráma?

Áldás, ha szerető és támogató szüleink vannak, de ez nem mindenkinek adatik meg. Az viszont probléma, ha a szülők vagy gondviselők túlságosan beleavatkoznak az életünkbe, főleg, amikor már felnőttünk, és nem otthon élünk. Nehéz lehet meghúzni a határokat a szüleinkkel való kapcsolatunkban, mert ez a lekötelezettség és a bűntudat érzését idézheti elő. A szülőknek nehezére eshet elengedni a kislányukat vagy kisfiukat, mert úgy érezhetik, elveszítik az irányítást, és elvész az életük értelme. Vannak kotnyeleskedésre különösen hajlamos, magas elvárásokat támasztó vagy irányító gondviselők, és ennek sok oka lehet, a környezeti hatásoktól kezdve a mentális egészséggel kapcsolatos problémákig. Ha minden lében kanál szülők mellett növünk fel, az befolyásolhatja a fejlődésünket és a gondolkodásmódunkat, és megnehezítheti számunkra a határhúzást. Fontos, hogy megtanuljunk odafigyelni a saját szükségleteinkre, és felnőttként kikerüljünk a szülői irányítás alól. Ha így teszünk, egészséges felnőtt kapcsolatot alakíthatunk ki a gondviselőinkkel, valamint a saját fejlődésünknek és a később másokkal kialakított kötődésünknek is kedvezünk.

Red flag, ha

• Édesapánk vagy édesanyánk (vagy más gondviselőnk) folyton azt kérdezgeti, mikor megyünk férjhez/nősülünk meg.

• Édesapánk vagy édesanyánk (vagy más gondviselőnk) akkor is meghatározza, mit hogyan tegyünk, amikor már nem lakunk otthon (például kényszerít, hogy azt tanuljuk, amit ő akar, megszabja, hogyan öltözködjünk, kivel alakítsunk ki kapcsolatot).

• A szüleink vagy gondviselőink érzelmileg zsarolnak, hogy az irányításuk alatt tartsanak.

• A szüleink vagy gondviselőink a pénzzel akarnak irányítani.

• Nem vagyunk tisztában a saját szükségleteinkkel, határainkkal és/vagy elvárásainkkal, és nehezünkre esik ezeket világosan közölni a szüleinkkel vagy gondviselőinkkel. Ezzel lehetővé tesszük, hogy beleavatkozzanak az életünkbe.

Green flag, ha

• Édesapánk vagy édesanyánk (vagy más gondviselőnk) tiszteletben tartja a határainkat.

• Édesapánk vagy édesanyánk (vagy más gondviselőnk) nem kotnyeleskedik tovább, miután megkértük, hogy fejezze be.

• A családtagjaink tiszteletben tartják az autonómiánkkal, szerelmi életünkkel és egyéb területekkel kapcsolatos döntéseinket (még akkor is, ha nem értenek egyet ezekkel).

• Képesek vagyunk hatékonyan egyensúlyozni a szoros családi kötelékek és a zavartalan magánélet között.

Ezt vegyük figyelembe, mielőtt eldöntjük, kiszállunk vagy maradunk

Nagyon sok szempontból fontos, hogy egészséges kapcsolat fűzzön minket a gondviselőinkhez. Azonban tisztában vagyok vele, hogy ez nem mindig könnyű. Ha szerető szüleink vannak, akik csak a legjobbat akarják nekünk, nehéz azt mondani: „Legyetek szívesek, ne avatkozzatok bele az életembe”. Mi a gyerekeik vagyunk, és nem egyszerű független személlyé válnunk sőt néha majdnemhogy lehetetlen. Vannak gondviselők, akik követelőznek, vagy akár manipulálnak, érzelmileg zsarolnak, így próbálják elérni, hogy azt tegyük, amit ők akarnak. A nárcisztikus szülők gyakran magas elvárásokat támasztanak a gyerekeikkel szemben, és saját maguk kiterjesztésének tekintik őket. Nekünk kell eldöntenünk, hogyan tarthatjuk egyensúlyban a saját igényeinket, miközben egészséges és kiegyensúlyozott kapcsolatot ápolunk a családunkkal.

Érdemes maradni

• Átlátjuk, hogy a szüleink kotnyelessége nem rossz szándékból fakad. Csak idő kérdése, és megszokják, hogy megvan a magunk felnőtt élete.

• Amikor megkérjük őket, fejezzék be, hogy mindenbe beleszólnak, így tesznek.

• Elfogadnak minket úgy, ahogy vagyunk (bár nem mindig értenek egyet a döntéseinkkel).

• Javul a szüleinkkel való kommunikációnk. A hatékony kommunikáció segítségével megtaláljuk a módját, hogy sokkal egészségesebb kapcsolatot alakítsunk ki velük, miközben nagyobb autonómiára teszünk szert a saját életünk fölött.

Ideje hátrébb lépni

• A szüleink (vagy gondviselőink) túlságosan beleavatkoznak az életünkbe.

• A szüleink kotnyelessége miatt fizikailag, érzelmileg vagy pszichológiailag rosszul vagyunk.

• A szüleink manipuláció vagy pénz segítségével igyekeznek irányítani minket.

• Otthon nem adhatjuk önmagunkat.

Második red flag:
„Miért nem álltál soha mellettem?”

Az elérhetetlen és megbízhatatlan szülő

„Bölcs atya, ki saját gyermekére ráismer.”

A VELENCEI KALMÁR, II. FELVONÁS, II. SZÍN, WILLIAM SHAKESPEARE

(ÁCS ZSIGMOND FORDÍTÁSA)

Az elérhetetlen szülő

A neveltetésünknek, különösen az első éveinkben, nagy hatása van a gondolkodásunk minőségére és arra, ahogyan felnőttként kapcsolatokat alakítunk ki másokkal. Aki biztonságos és meleg fészekben nőtt fel, annak gyakran kielégítették az érzelmi és fizikai szükségleteit, és megtanulta, hogyan kötődjön biztonságosan a gondviselőihez. Azonban a gondoskodás, a figyelem vagy a meleg családi fészek hiánya gyermekkorban meghatározhatja, mit gondolunk magunkról, a határhúzási képességünket, az öngondoskodási hajlandóságunkat és a párválasztásunkat. Könnyen előfordulhat, hogy felnőttként magunkat hibáztatjuk a szüleink hiányosságaiért, különösen, ha gyermekkorunkban fizikailag vagy érzelmileg elérhetetlenek voltak számunkra.

Gyerekként el sem tudjuk képzelni, hogy a gondviselőnk ne legyen képes megadni nekünk azt, amire szükségünk van, ezért elhisszük a következőt: „Nyilván velem van a baj. Nem vagyok elég jó ahhoz, hogy szeressenek, és gondoskodjanak rólam”. Fogalmunk sincs, az élet hány területén mutathatnak képességbeli hiányosságokat az emberek, többek között a szülőség terén is (időnként). Ha gyerekként meg kell tanulnunk együtt élni egy megbízhatatlan szülővel, annak az is lehet a következménye, hogy bizonytalan kötődési minták alakulnak ki nálunk, félünk attól, hogy elhagynak minket, vagy akár önértékelési problémákkal is küzdhetünk. Az előbb felsoroltak olyan viselkedésmintákhoz vezethetnek, amelyek nem tesznek jót a másokkal való, biztonságos kapcsolatok kialakításának. Gyümölcsöző kiindulópont lehet a fejlődéshez – többek között ahhoz, hogy a saját érdekünkben jobb emberré váljunk –, ha elgondolkodunk azon, milyen hatással van a neveltetésünk a jelen életünkre. Robotpilóta üzemmódban is le lehet élni egy életet, és sokszor fogalmunk sincs, hogyan befolyásolhatják a múltbeli tapasztalataink a jelenben tanúsított magatartásunkat. Kulcsfontosságú, hogy tudatosan megfigyeljük ezeket a tudattalan folyamatokat, így haladhatunk tovább a személyiségfejlődés útján, és így válhatunk képessé arra, hogy felismerjük azokat a helyzeteket, amelyeket red flagnek vélünk, és ennek megfelelő viselkedést váltanak ki belőlünk. Segíthet kivonni magunkat a rossz nevelés, sőt bizonyos mértékig még a generációs trauma hatásai alól is, ha öntudatosabbá válunk, és megtanuljunk, hogyan rázzuk le a megbízhatatlan szülők árnyait. Felnőttként nem változtathatjuk meg a szüleinket, sem a viselkedésüket, de azt megtanulhatjuk, hogyan gyógyítsuk meg a belső gyermeket, és hogyan neveljük érett felnőtté. Ne feledjük: „Mindannyian múltunk produktumai vagyunk, de ne legyünk a foglyai!” Ez a mondás jól rímel a szóban forgó dilemmára. A múltunk hatással van arra, akivé mostanra váltunk, és bizonyos fokig arra is, ahogyan gondolkodunk és viselkedünk, de azt nem határozza meg, kik akarunk lenni. Mindig van választási lehetőségünk, ha igazán szeretnénk változni. A hatalom a mi kezünkben van, ha úgy döntünk, öntudatosabban szemléljük az alapvető viselkedés- és gondolkodásmódunkat, és szándékunkban áll javítani ezeken.

Az elérhetetlen szülő pszichológiája

Szomorú tény, hogy nem minden szülő kiváló gondviselő. Vannak, akiket a jó szándék vezérel, mégsem képesek megfelelően gondoskodni a gyermekükről. Nézzünk szembe vele, a szülők sem viselkedhetnek mindig helyesen, itt-ott becsúszik néhány hiba, de ha az érzelmi elhanyagolás a norma, az baj. Sok oka van annak, hogy egynémely szülő képtelen megadni a gyermekének a szükséges szeretetet és odafigyelést. Okozhatják ezt személyes problémák{5}, az anyagi források, a szülői képességek, az érzelmi intelligencia hiánya, az a környezet, amelyben ő maga felnőtt{6}, a saját szülei mentális problémái, rossz szándéka, drog- és alkoholfüggősége, hogy csak néhányat említsünk. Erőt adó gondolat, és éppen ezért szeretem minél több emberrel megosztani, hogy az érzelmi elhanyagolás nem olyasvalami, ami gyermekként történik velünk, hanem inkább az, ami nem történik meg velünk, vagyis az elismerés, a megbecsülés, a tudatosság, az elkötelezettség, a szeretet és a megerősítés hiánya.

Segít kontextusba helyezni a szüleink viselkedését, ha megértjük, mi okozza a megbízhatatlanságukat és/vagy elérhetetlenségüket, de semmiképp sem igazolja a viselkedésüket, és nem teszi jóvá annak ránk gyakorolt hatását. Nem mindig könnyű ezt megfejteni, de ha megértjük, miért voltak képtelenek biztosítani azt a gondoskodást, amelyre szükségünk lett volna, abból elegendő objektivitást nyerhetünk ahhoz, hogy sikerüljön eltávolítanunk magunktól a múltunkat, ha ez a célunk.

Olyan is előfordul, hogy valakinek szerető szülei vannak, mégis elhanyagoltnak érzi magát. Ez akkor jellemző, ha a szülők viselkedése megbízhatatlan. Szokásuk ígéreteket tenni, amelyeket aztán nem tartanak be, nincsenek ott életünk fontos pillanataiban, vagy időnként szeretetteljesek, míg máskor távolságtartók és hűvösek. Akinek megbízhatatlan szülei vannak, az gyakran úgy érzi, nem szeretik eléggé, bizalmatlanná{7} és visszahúzódóvá{8} válhat, valamint hajlamos megbízhatatlan párt választani{9}. A kiszámíthatatlan interperszonális kapcsolatok is kialakíthatnak függőséget, ilyenkor az ember alig várja, hogy a másik végre felbukkanjon, vagy újra kimutassa a szeretetét, ragaszkodását. Az érzelmi elhanyagoltság óriási pszichológiai hatással lehet az ember jóllétére, és a trauma egy formájának szokás tekinteni{10}.

Az elhanyagolt gyermek

A krónikus elhanyagolást nehéz feldolgozni, és mindenki máshogyan kezeli. Nem feltétlenül vezet negatív gondolkodáshoz vagy viselkedéshez, ha traumatikus élményeket szerzünk. Nem vagyunk egyformák, és eltérő módon reagálunk a nehézségekre{11}, {12}. Azonban a gyermekkorban átélt, krónikus érzelmi elhanyagoltság gyakori következménye az érzelmek feldolgozásában figyelhető meg{13}. Megesik, hogy az ilyen ember fél a mély érzelmektől, akár a pozitívaktól is, amelyeket például egy romantikus kapcsolatban tapasztalhat, akár a negatívaktól, mint például az attól való szorongás, hogy el fogják hagyni. Mindkét esetben ellöki magától a párját, ha az túl közel kerül hozzá, vagy abban a pillanatban, amint észleli az első intő jelet. Így reagálhat arra, hogy nem tudja, mit kezdjen a mély, bensőséges érzésekkel. Számára ismerős és biztonságos megoldás eltolni magától azokat. Kiszolgáltatottnak érezheti magát, amikor az érzéseivel kell dűlőre jutnia, legyenek bár pozitívak, úgy gondolhatja, miattuk gyengének tűnik fel mások előtt, vagy elveszíti az irányítást önmaga felett. Alapvetően mindkét reakciónak a bizalmatlansághoz és a sérüléstől való félelemhez van köze{14}.

Másrészt az érzelmi elhanyagolás és a megbízhatatlan szülői gondoskodás megfelelési kényszerhez is vezethet. Ha mindent megteszünk, hogy másokhoz kedvesek legyünk, vagy mások igényeit a magunkéi elé helyezzük, annak a következő hiedelem lehet az alapja: „Muszáj téged boldoggá tennem, és ha te boldog vagy, én is az leszek.” Ez gyakorta az erős énkép hiányát tükrözi, és azt, hogy arra kondicionáltak minket, hogy a szeretet feltételekhez kötött, valamint arra, hogy ha megadjuk a másiknak azt, amire szüksége van, cserébe figyelmet, tiszteletet és végső soron szeretetet kapunk. A megfelelési kényszer sokszor kéz a kézben jár az alacsony önértékeléssel{15} és a visszautasítástól való félelemmel. Az elhanyagolt gyermek mindent tőle telhetőt meg akar tenni azért, hogy a másik ember elégedett legyen, ő pedig úgy érezhesse, hogy elfogadják.

A bennünk élő, elhanyagolt gyermek komolyan meghatározhatja a felnőtt viselkedését a jelenben (akkor is, ha semmi oka sincs félni). Ha megtanuljuk tudatosan szemlélni a belső gyermeket, azzal fontos lépést teszünk afelé, hogy az életünkben és a kapcsolatainkban megfigyelhető, traumás reakciókkal foglalkozhassunk. Ha megértjük, hogyan befolyásolja a felnőttkori viselkedésünket, elindulhatunk az öngyógyítás felé vezető úton. Ehhez arra van szükség, hogy elismerjük az ő létezését, rájöjjünk, hogyan nyugtathatjuk meg, és hogyan nevelhetjük felnőttkori önmagunkká. Ez a munka nagyszerű kezdet ahhoz, hogy megváltoztassuk az agyunk alapvető programját, és elismerjük szükségleteinket, érzéseinket.

TUDTAD?

Levél a belső gyermekhez

Sokan kérdezik tőlem, hogyan dolgozhatnának a belső gyermekkel. Többféle módon is fel lehet venni vele a kapcsolatot. A TikTokon és a Facebookon közzétett videóimban sokat beszélek arról, milyen hatással van a jelen viselkedésünkre a belső gyermek. Az interneten sokak reakciója a következő: „Ez a hülye belső gyermek tönkrevágja az életemet. Hogyan lehetne kinyírni?” Erre a következő a válaszom: „Ki ne nyírd!” Először is fontos tisztában lenni azzal, hogy mindenkiben él egy gyermek. Javíthatunk a jóllétünkön, és nagyobb közösséget érezhetünk önmagunkkal, ha felvesszük vele a kapcsolatot. Ezzel a módszerrel megérthetjük, miért akasztanak ki minket bizonyos helyzetek, és miért reagálunk ezekre úgy, ahogy. Így tudatosíthatjuk a tudatalattit. A belső gyermek önmagunk fiatalabb változata, és áthozza a fájdalmainkat és az elhanyagoltságunkat a múltból a jelenbe. Segít nekünk megérteni, hogy felnőttként miért viselkedünk egyszer éretten, máskor viszont úgy, mint egy sértett gyerek. Fontos megtanulnunk, hogyan bánjunk vele, mert a fájdalmunk lehet akár a motivációnk, és az életben elért sikerünk forrása is.

Mikor engedjük szabadjára a belső gyermeket, és mikor szelídítsük meg? Felnőttként találhatunk magunkban elég együttérzést és bátorságot ahhoz, hogy újra felneveljük, és megadjuk neki azt, amit korábban nem kapott meg, pedig nagyon vágyott rá? Át lehet ölelni, meg lehet neki mondani: „Minden rendben lesz. Most már biztonságban vagy. Elismerem a fájdalmadat. Megbocsátok neked, amiért ilyen zaklatott vagy. Én mint a te idősebb kiadásod megadom neked azt, amire vágysz”? Ha mindezt részletesen szeretnénk elmondani neki, jó ötlet kézzel (vagy a számítógépünkön, telefonunkon) írni egy levelet. Ez sokat segíthet a gyógyulásban. Ahhoz is hozzájárulhat, hogy eredményesebb, boldogabb kapcsolatot alakítsunk ki belső önmagunkkal. Bár a levelet otthonunk kényelmében is megírhatjuk, mégis érdemes együtt dolgozni valakivel, aki végig tud vezetni minket ezen a folyamaton.

Adele nyíltan beszélt arról, milyen hatással volt az édesapja hiánya a későbbi kapcsolataira. Mivel nem akart megsérülni, állítólag sokszor ő bántotta meg a párját, hogy így védje meg saját magát{16}. Ha úgy érezzük, elhagyott vagy elhanyagolt minket valamelyik szülőnk, az negatívan befolyásolhatja, hogyan alakítunk ki szerelmi kapcsolatokat. Akaratlanul is megismételhetjük a saját kapcsolatainkban azt a diszfunkciót, amelyet a szüleinknél láttunk.

Az elérhetetlen és megbízhatatlan szülő – mi a dráma?

A fejlődésünk éveiben tesszük le egészséges felnőtt életünk alapjait. Ha valaki meleg családi fészekben, szeretetben, gondoskodásban és figyelemben nő fel, az jó hatással van a fizikai és mentális fejlődésére, és hozzájárul a sikeres élethez. Ha valaki érzelmileg elérhetetlen vagy megbízhatatlan szülők mellett nő fel, az rossz hatással lehet a mentális fejlődésére, az érzelmi szabályozására, az énképére és arra a képességére, hogy felnőttként egészséges és tartós barátságokat, szerelmi kapcsolatokat alakítson ki. Nem ritka, hogy egy cseperedő gyerek úgy érzi, ő tehet az érzelmi és fizikai elhanyagolásról, amit a gondviselőitől elszenved, és felteszi magának a következő kérdéseket: „Miért nem szeret apa/anya?”, „Mit csinálok rosszul, amiért nem kapom meg tőlük, amire szükségem lenne?”. A gyermek alapvető elgondolása szerint a gondviselői jó emberek, és nekik kell őt megvédeniük. Fontos felismerni, hogy nem mindenki képes szerető szülőként viselkedni, és nem mindenki tudja egészséges módon kifejezni a szeretetét, úgy, hogy abból a fejlődésben lévő gyermek profitáljon. Lényeges látni, hogyan hatnak a gyermekévek a felnőttkori gondolkodásmódunkra és kötődési stílusunkra, főleg, ha ez a gondolkodásmód hatással van az egészséges, tartós kapcsolatok fenntartására. Akárhogyan dolgozzuk is fel a múltat vagy a belső gyermek felnőttkori viselkedésünkre gyakorolt hatását, ne feledjük, megvan bennünk az erő, hogy megváltozzunk. A múlt ne határozza meg, kik leszünk holnap!

Red flag, ha

• Édesapánk vagy édesanyánk (vagy egyéb gondviselőnk) nincs ott életünk legfontosabb pillanataiban.

• Édesapánk vagy édesanyánk (vagy egyéb gondviselőnk) gyermekkorunkban nem biztosított nekünk biztonságos környezetet, ezért felnőttként a kaotikus kapcsolatokban érezzük jól magunkat.

• Azt hisszük, a mi hibánk, hogy gyerekként nem kaptuk meg a szüleinktől azt a figyelmet, amelyre szükségünk lett volna. Ne feledjük, erről nem mi tehetünk. Nem minden szülő képes megadni ezeket a gyerekének.

• Nem vagyunk képesek befelé figyelni és beazonosítani a gyermekkorunkból fakadó, minket gátló hiedelmeket, érzelmi triggereket.

Green flag, ha

• Édesapánk vagy édesanyánk (vagy egyéb gondviselőnk) nyitott a múltról folytatott beszélgetésre, amikor úgy érezzük, eljött az ideje, hogy kimondjuk, mi bánt minket.

• El tudjuk fogadni, hogy a szülők is követnek el hibákat, és értjük, hogy nem vagyunk a múltunk foglyai. Képesek vagyunk megbocsájtani és változni.

• El tudjuk fogadni, hogy az elhanyagolás nem az, ami történik velünk, inkább az, ami nem történt meg velünk gyermekkorunkban.

• Keblünkre tudjuk ölelni a belső gyermeket (és nem nyírjuk ki), megkeressük a módját, hogy megadjuk neki a szükséges gondoskodást, és újra felneveljük, hogy feloldjuk a múltunk és jelenünk közötti belső konfliktust. Képesek vagyunk átlátni agyunk programját, és fejlesztjük a jelen gondolkodás- és viselkedésmódunkat.

Ezt vegyük figyelembe, mielőtt eldöntjük, kiszállunk vagy maradunk

Ez ebben a fejezetben azt jelenti, hagyjuk-e, hogy a múltunk határozza meg a jövőnket. Az, hogy valaki nem harmonikus gondoskodó, szerető családból származik, nem jelenti automatikusan, hogy ez a későbbi életére is hatással lesz. Szerencsére nem vagyunk egyformák. Azonban nagy a valószínűsége, hogy befolyásol minket, ha átéltük a szülői elhanyagolást és megbízhatatlanságot. Ha azt vesszük észre, hogy a döntéseink nem válnak javunkra, és ennek a neveltetésünk az oka, vagy nehezünkre esik tartós, egészséges kapcsolatokat kialakítani másokkal, akkor talán jó ötlet dolgozni az alapvető gondolkodásmódunkon. Meg kell tanulnunk befelé figyelni, ez az első lépés, hogy feltárjuk, hogyan befolyásolja a tudatalattink a döntéseinket. Mely helyzetek akasztanak ki minket és miért? Miért lépünk le azonnal, amint észrevesszük az első intő jelet? Miért okozunk káoszt, amikor béke van a kapcsolatunkban? Tegyük fel magunknak ezeket a kérdéseket, így világíthatjuk meg, hogyan hat a múltunk a jelenünkre. Ne feledjük, mindenkit a múltja formál, de nem szükséges, hogy annak foglyai legyünk. Mindig dönthetünk úgy, hogy lerázzuk a múlt árnyait.

Többet akarunk megtudni arról, hogyan hat a múltunk a jelenünkre

• Többet akarunk megtudni arról, hogyan formálta a mai viselkedésünket a múltunk.

• Tisztában vagyunk azzal, hogy a szüleinktől kapott neveltetésünk változatos módokon fog vissza minket.

• Átlátjuk, hogy a múltbeli elhanyagoltság negatívan hat arra a képességünkre, hogy egészséges kapcsolatokat alakítsunk ki a jelenben.

• Meg akarjuk tanulni, hogyan tegyük fenntarthatóvá a kapcsolatunkat a belső gyermekkel.

Ha még nem állunk készen arra, hogy megnézzük, miként befolyásolja a múlt a jelent

• Képesek vagyunk egészséges kapcsolatokat kialakítani barátokkal, kollégákkal, szerelmekkel. Egyelőre elégedettek vagyunk a dolgok jelenlegi állásával.

• A neveltetésünk ellenére is képesek vagyunk egészséges döntéseket hozni.

• Megtaláltuk a módját, hogy a múlt fájdalmait és a gyermekkori traumákat a pozitív motiváció forrásává tegyük, és ez a legfőbb hajtóerőnk a siker felé vezető úton.

• Egyelőre nem érezzük biztonságosnak a múlttal való foglalkozást. Majd visszatérünk erre, ha készen állunk rá{17}.

Harmadik red flag:
„A középső gyermek szindróma”

A születési sorrend hatása a testvérek közötti rivalizálásban

„A testvéreink olyan közel állnak hozzánk, mint a karunk és a lábunk.”

VIETNÁMI KÖZMONDÁS

A születési sorrend hatása

A legtartósabb emberi kapcsolatok közé tartozik a testvéreké, ám ha testvérünk van, az áldás és átok is lehet egyszerre. Ez nagyban függ attól, hogyan alakul a kapcsolatunk az idősebb és fiatalabb testvéreinkkel. Gyermekkorban több szempontból is pozitívan befolyásolja a fejlődésünket, ha jó kapcsolatot ápolunk velük, fontos készségeket sajátíthatunk el ezáltal. Megtanulhatjuk, hogyan működnek a kapcsolatok, szociális készségekre, empátiára, tárgyalási készségre, osztozkodásra való hajlamra és mások támogatásának képességére tehetünk szert. Egyes tanulmányok azt mutatják, felnőttkorunkban még az egészségünkre is pozitívan hat a jó testvérkapcsolat{18}, {19}.

Ha bátyánk vagy nővérünk van, ő példakép és védelmező is lehet egyben, különösen, ha nagyobb felelősség hárul rá a családban. Azonban maga a tény, hogy van egy vagy több testvérünk, nem jelenti, hogy ők hoznak fényt az életünkbe. Sokaknak rossz a kapcsolatuk a testvéreikkel, ami káros lehet a fejlődésre és a mentális egészségre. A család dinamikájától kezdve, a környezeten át a személyiségig, sok tényező befolyásolja ezeket a kapcsolatokat. Kevésbé ismert hatással lehet rájuk a születési sorrend is. Az, hogy ki érkezett előbb, és ki később, befolyásolhatja a szülői bánásmódot, az életkilátásokat és azt, hogy kivé válunk? Automatikusan green flagnek tekintendő, ha egy férfinak nővére(i) van(nak)? Ha fiatalabb és idősebb testvérünk is van, lehetséges, hogy a középső gyerek szindróma áldozatai vagyunk?

Érdemes fontolóra vennünk, hogyan formálja a születési sorrend a szülői bánásmódot és a személyiségfejlődést. Ezen a szemüvegen keresztül alaposabban szemügyre vehetjük és kiértékelhetjük a kapcsolatunkat a testvéreinkkel, és lehetőségünk nyílik rá, hogy átgondoljuk, miként hatott ez énünk alakulására. A létező legerősebb kötelékek közé tartoznak a testvérkapcsolatok. Nem hagyhatunk csak úgy ott egy mérgező testvért, és nem szabadulhatunk meg egy csapásra a drámától, nem úgy, mint a barátok esetében. A red és green flagek beazonosítása segít, hogy eltávolítsuk magunktól a negatív dinamikát és viselkedésmintákat, valamint erősebb köteléket alakítsunk ki azokkal, akikkel egy vérből valók vagyunk.

A születési sorrend hatása: pop-pszichológia vagy valóság?

Felmerült már az olvasóban, vajon lehet-e rá bármi hatással a születési sorrendben elfoglalt helye? Nos, sokan úgy gondolják, van. Egy osztrák pszichiáter, Alfred Adler írta le elsőként az elméletet, miszerint a születési sorrend befolyásolja a testvérek személyiségét és fejlődését. Azonban a későbbi kutatásokat látva sokan nem értenének ezzel egyet{20}. Számos tanulmány foglalkozott a témával, és érdekes eredmények születtek, de egyik sem elég meggyőző ahhoz, hogy tényeket általánosíthassunk belőlük (ez részben annak köszönhető, hogy igen nehéz az ennyire összetett kapcsolati dinamika vizsgálata). Ám ha elvetjük a gondolatot, hogy a születési sorrend hatással lehet a személyiségre és a viselkedésre, valamint kizárjuk a nem, a kultúra, a gazdasági helyzet és a család méretének járulékos befolyását, akkor jóval kevésbé válik érthetővé, miként hatnak a családi kötelékek az ember életére.

Természet vagy nevelés – a behaviorista nézőpont

A pszichológia pszichodinamikus nézőpontjának köszönhetően már tudjuk, hogy hatással van a gondolkodás minőségére, a személyiségre és a kötődési stílusra a gyermekként kapott figyelem mennyisége{21}. Ebből következik a gondolat, hogy így vagy úgy, de az is befolyásolja a kapott figyelem mennyiségét és a családban betöltött szerepünket, hogy a legidősebb, a középső vagy a legfiatalabb gyermekként születtünk-e. A kultúra is erősen meghatározza a születési sorrend hatásait. Egyes kultúrák előnyben részesítik az elsőszülöttet, nagyobb tekintéllyel rendelkezik, több tiszteletet várhat el a testvéreitől, illetve erősebb tulajdonjog birtokosa. Az ausztráliai őslakosoknak nemek szerint is külön szavaik vannak a születési sorrendre. Más kultúrákban az elsőszülöttekre nagy nyomás nehezedik, hogy vegyék át a családi kötelességeket, ami a fiatalabb testvérekhez képest komoly szorongáshoz és depresszióhoz vezethet{22}. A személyiség egy részét a gének határozzák meg, de nagyobb részben a neveltetés és a környezet formálja azt. Ezzel kapcsolatban szokták használni a „természet vagy nevelés” kifejezést. Behaviorista nézőpontból a születési sorrendben elfoglalt helyünk azt jelenti, hogy idővel meg kell tanulnunk bizonyos viselkedési stratégiákat, hogy versenyezhessünk a figyelemért, a forrásokért, az egyediségért és a családban betöltött szerepekért. Vagyis az, hogy hányadikként születtünk, befolyásolhatja, ki kap többet, ki kevesebbet ezekből a forrásokból, így kialakulhatnak nálunk bizonyos, a születési sorrendre visszavezethető tulajdonságok.

A születési sorrendre visszavezethető tulajdonságok

Akár anekdotának tekintjük, akár elfogadjuk a kutatások eredményeit, bizonyos viselkedésbeli és személyiségjegyeket a születési sorrendben elfoglalt helyünkhöz szokás társítani. A következőkben bemutatom, mely tulajdonságokat társítják hozzá gyakran, és hogyan alakíthatja ezeket a családi dinamika.

Elsőszülött

Ő a legidősebb gyermek, így ő kapja a legtöbb figyelmet a szüleitől – ez az idővel függ össze. Mivel ő érkezik elsőként, sokszor sok figyelem és gondoskodás jut neki. Gyakran hallani azt, hogy neki van a legszorosabb kapcsolata a szüleivel, ezért szeretne mindenáron megfelelni a szülői elvárásoknak. Következésképp az elsőszülöttek gyakran felelősségteljesebbek, célorientáltabbak, lelkiismeretesebbek és nyitottabbak, ugyanakkor neurotikus személyiségek, konzervatívak, és szívesen játsszák a főnököt. Felvetődött, hogy valamivel intelligensebbek is (magasabb az intelligenciahányadosuk){23}, mivel tanítgatják fiatalabb testvéreiket. Ám ez utóbbit semmilyen konkrét bizonyíték nem támasztja alá.

A középső gyerek

Ő gyakran két világ között reked. Ez a két világ az elsőszülötteké, és a velük született előjogaiké, és a legfiatalabbaké, és a velük született előjogaiké. Ennek következtében sok középső gyerek úgy érzi, kimarad valamiből, nem foglalkoznak vele, vagy kirekesztik, így nehezére eshet beilleszkedni. Sok középső gyerek gondolja úgy, hogy a szülei őt szeretik legkevésbé, ezért kénytelen versengeni, vagy a békebíró szerepét játszani. Ezt az egyedi helyzetet gyakran középső gyerek szindrómának nevezik. (Itt jegyzem meg, hogy ez a kifejezés nem mentális rendellenességre utal, mindössze népszerű megnevezés.) Azt emeli ki, hogy a középsők gyakran boldogtalanabbak, dühösebbek és figyelemhiányosabbak, mint a többiek, ami a születési sorrendben elfoglalt helyükből adódik, és felnőttként különféle problémákat okozhat. Ha valaki nincs tisztában pontosan a családban játszott szerepével, előfordulhat, hogy a világban sem találja a helyét. Így sokak véleménye szerint a középsők kötődnek legkevésbé a családhoz, és gyakran ők repülnek ki először a fészekből. Azonban a „középső gyerek”-elmélet támogatói azzal érvelnek, hogy ez a pozíció több pozitív tulajdonsággal jár, mint az idősebb és fiatalabb testvéreké, például a középső gyerekek diplomatikusabbak, függetlenebbek, kísérletező kedvűek, rugalmasabbak, empatikusabbak, lazábbak és jobb tárgyalók.

A legfiatalabb

Általában ő kapja az összes testvér közül a legtöbb figyelmet és gondoskodást, így biztonságban érzi magát. Gyakran ő a család kisbabája, néha elkényeztetik, és a szülei szemében képtelen bármi rosszra. Így a legfiatalabb gyerekek sokszor barátságosabbak, nyitottabbak, bájosabbak, népszerűbbek, kreatívabbak és nagyobb az önbizalmuk, ugyanakkor kockázatvállalóbbak, lázadóbbak és nagyobb eséllyel függnek majd másoktól felnőttként.

TUDTAD?

A kultúra és a nem hatása a sorban elfoglalt helyre

Szűk látókörre vallana, ha azt gondolnánk, egyedül a születési sorrend befolyásolja a testvérkapcsolatokban a viselkedést és a személyiséget. Az emberi viselkedés összetett, és más tényezők is hatással lehetnek rá és a család dinamikájára. A születési sorrend mellett létezik a testvérpozíció is