Borítószöveg

Egy kegyetlen hírű asszony, akinek meg kell küzdenie az igazságért egy kíméletlen, férfiak uralta világban.

Az árva Borókának el kell hagynia a Kárpátok lábánál megbúvó kis házat, amelyben az őt felnevelő férfival lakik, hogy a hírhedt grófnő, Báthory Erzsébet udvarában szolgáljon.

Boróka retteg a szigorú özvegytől, akiről azt híresztelik, hogy hajadonokat gyilkol. A kastélyban váratlanul halálos kórság üti fel a fejét, a grófnő pedig – mit sem törődve a közte és a szolgálólány közötti társadalmi rang adta akadályokkal – különös figyelmet szentel a fiatal lánynak, és törékeny kapcsolat szövődik közöttük.

A kastély fölé azonban sötét fellegek gyűlnek: hatalmas erők szövetkeznek Báthory Erzsébet ellen, akinek vagyonára többeknek is fáj a foga. Vajon kiben bízhat meg a legközelebbi bizalmasai közül? S vajon elárulja-e Boróka az úrnőjét, amikor megtudja, ki is ő valójában...

Fordította Alexovics Ingrid

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Sonia Velton: The Nightingale’s Castle

Abacus Books, London, 2024

Első kiadás

Copyright © Sonia Velton 2024

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Alexovics Ingrid, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Hannah Wood – LBBG

Borítóillusztráció © Nina Pace

ISBN 978-963-604-582-1

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Kiss Béla

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Dömötör Dalma

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Anyámnak, Sandrának

Történelmi megjegyzés

1573-ban, amikor tizenhárom éves volt, Báthory Erzsébet grófnő állítólag egy törvénytelen gyermeknek adott életet. A csecsemőt, egy lányt, gyorsan bebugyolálták, és átadták egy falubeli embernek, hogy az egyik, várhoz közeli kis falucskában nevelkedjen. A történelmi feljegyzésekben nincs nyoma, mi lett a gyermek sorsa.

Amikor Báthory Erzsébetet, a véres grófnőt 1610. december 29-én letartóztatták, mivel állítólag fiatal lányokat gyilkolt meg, „bűntársait” is elfogták. Köztük volt Újváry Ficzkó János, egy fiatal mindenes, Nagy Istvánné Jó Ilona, a grófnő gyermekeinek korábbi szoptatós dajkája, Szentes Dorottya, egy idősebb cseléd, valamint Beneczky Katalin (Kata), mosóasszony.

„Nem hagyom, hogy a férfiak hosszú ideig uralkodjanak rajtam.”

BÁTHORY ERZSÉBET GRÓFNŐ

(Bánffy Györgyhöz írt levél, 1606. február 3.)

…egyszerre látta, hogy felhők, nagyobbnál

nagyobbak gyűltek mindenütt az égre,

s nem messze egy sötét barlangüregből

hatalmas, asszonytestű szörny üget föl.

Az eszeveszett Orlando, 42. ének, 1532

(Simon Gyula fordítása)

Előszó

Ebben a felfordult világban egy szolgálólány is lehet királynő. Ülhet egy fatrónon, a körülötte lévő férfiak fejet hajtanak előtte, és lesik minden szavát. A szava törvény lesz.

– Mesélj nekünk erről a könyvről! – szólal meg az ügyész. Ő a királynőcsináló, ő az, aki ezt a pásztorlányt, ezt a varrónőt ilyen magas rangra emelte.

– A grófnőé volt – mondja a lány. – Egy rózsafából készült dobozban tartotta a könyvtárszobájában.

Az ügyész nem kérdezi, hogyan került egy szolgálólány egy grófnő magánlakosztályába. A részletek ugyanolyan nemkívánatosak a tárgyalóteremben, mint a gyerekek; egyszerűen zavaróak és feleslegesek.

– Kinyitottad?

– A kulcs mindig benne volt a zárban – vonja meg a vállát a lány.

– Mit találtál benne?

– Egy könyvet, egy amolyan nyilvántartást.

Amikor felidézi a könyv látványát, nyugtalanság fogja el. Olyan baljóslatú dolog volt az; a halál leltára, a nyomorúság katalógusa. A kezében egy kis, fából készült libát tart, a kabaláját. Valaki egyszer azt mondta neki, hogy dörzsölje meg a nyakát, ha aggódik vagy szomorú valami miatt, úgyhogy most is ezt teszi, a hüvelykujjával végigsimít a kopott barázdán.

– Nos, mi állt benne? – kérdezi az ügyész, miközben azon igyekszik, hogy a hangja ne tűnjön türelmetlennek, de érzi, hogy ez a lány fontos bizonyíték birtokában van. Ő más, mint a többi tanú, akik holttestekről és égési sérülésekről, horzsolásokról és a letépett húsról meséltek. A lánynak olyan kapcsolata van a grófnővel, amilyen a többi lánynak nincs. Fel kell nyitnia őt, mint egy osztrigát, hogy kiszedje a benne rejlő gyöngyöt.

– Egy lista a lányok nevével, és mindegyik mellé oda volt írva, hogyan halt meg.

– Te láttad ezt a könyvet?

– Igen – erősítette meg Zsuzsanna.

– Hiszen még olvasni sem tud! – szólal meg egy éles hang a galériáról.

– Igenis láttam, hogy ez egyértelműen egy névsor volt – erősködik a lány.

– Ki írta ezt a listát?

– A grófnő saját kezűleg írta, az összes lány nevét feljegyezte, akiket meggyilkolt, és azt is, hogyan végzett velük.

A tárgyalóteremben zajongás tör ki, de az ügyész egyelőre nem szól semmit. Az esküdtszékre néz, arra a húsz derék emberre, akik ebben a felfordult világban most egy grófnő felett ítélkeznek. Látja magát a finom szabású ruhájukban, az arcukon lévő zsírpárnában, a tekintetükben ott lévő erkölcsi bizonyosságban, és abban a pillanatban már tisztában van vele, hogy könnyű dolga lesz.

– Hány név volt ott? – kérdezi.

A lány-királynő ficereg ideiglenes trónján. Az a baj az új gyapjú alsószoknyával, hogy viszket tőle a bőr. Az a baj a jó minőségű bőrpapuccsal, hogy szorít. Furcsa, hogy az összes lány közül ez az egy maradt életben. Az összes lány közül, akinek a száját összevarrták, ennek az egynek sikerült kinyitnia a sajátját.

– Több száz – válaszolja a lány.

NYÁR
Magyar Királyság, 1610

A leányfogók

Feljönnek a földúton, amely a házikó mellett vezet el, mielőtt eltűnne a fenyőfákkal sűrűn benőtt hegyoldalban. Nem látja őket, csak azt veszi észre, hogy a lába előtt csoportosuló ludak abbahagyták a fű szüntelen csipegetését, és lehajtották karcsú fejüket, jégkék szemükben a felháborodás fekete pöttyeként sötétlik a pupilla.

Megfordul, és csettint a nyelvével.

– Ki ez a kettő, kis barátaim? – suttogja a madaraknak, miközben csípőjére támasztja a gabonaszemekkel teli kosarát.

Furcsa páros ez, akik a dombon sétálnak felfelé ebben a késő délutáni órában. Egy nyári melegtől lihegő, kipirult nő és egy fiatalember, aki térdig érő, mintás bőrcsizmában sétál mellette, miközben egy toll önelégülten billeg a kalpagján.

– Látogatóink jöttek, apa – mondja a lány az öregembernek, aki ott ül a ház fehérre meszelt falának támasztott széken, és a vastag nádtető árnyékában szunyókál.

Az öreg csak akkor mozdul meg, amikor a libák szétrebbennek, és felháborodva gágognak a fűben közeledő díszes csizmára. Az öreg egy pillanatig hunyorog a lenyugvó nap miatt, amely a szemébe világít, aztán felkel.

– Csejte várából jöttünk – szólal meg a csizmás férfi nagyképűen. A lány közelről már látja, hogy inkább fiú ez, mint férfi, a bőre még ráfeszül a csontjaira, de azért lassan már férfikorba ér. Az idősebb nő is közelebb jön, miközben elhesseget egy libát, ami még mindig a füvet csipkedi. Mosolyog, miközben kifújja magát, de a tekintetét a lányra szegezi.

– Szentes Dorottya vagyok – mondja kisvártatva –, és ez itt Újváry Ficzkó János. A városból jöttünk fel, mert hallottuk, hogy a lánynak munkára van szüksége.

– Akkor rosszul hallottátok.

A lány összerezzen. Az öregember szavai váratlanul érik. Élesek és acélosak, mint egy penge.

– Ugyan, uram – mondja Szentes Dorottya –, melyik lány ne akarná a sorsát jobbra fordítani Báthory Erzsébet grófnő udvarában? Hiszen a városban minden lány velünk akar jönni Csejtére.

– Hát vigyétek őket, de bennünket hagyjatok békén!

Az asszony mély lélegzetet vesz, majd ismét mosolyogva fordul a lány felé. Csak kívülről mosolyog, gondolja a lány, nem belülről. A mosoly csak megpihen az arcán, szép, mint a napfény, de egy arra járó felhő már el is űzi.

– Szólíthatsz Dorkának, gyermekem. Mindenki így hív. És téged hogy hívnak?

– Boróka. Ez a Borbála rövidítése.

– És a családneved?

– Libalány Borókának hívnak.

– Libalány Boróka! – horkan fel a legény.

– Igen – mondja a lány nyugodtan –, ahogy téged is Jánosnak hívnak, a fiúnak, aki Újvárról származik. Így van ez azokkal az emberekkel, akik sehonnan sem jönnek, és senkihez sem tartoznak.

A legény arca elsötétül, de nem szól semmit. A lány észreveszi, hogy a kalpagjába egy sastoll van tűzve; az alja fehér, a vége felé szinte a feketébe hajlik. Valóban takaros dísze ez az újvári fiúnak.

– Nos, Libalány Boróka – szólal meg Dorka –, munkát ajánlunk számodra Csejtén. Az úrnőmnek cselédekre és varrónőkre van szüksége. Tudsz varrni? Főzni? De az sem számít, ha csak egy kicsivel tudsz többet annál, hogyan kell megtömni egy libát. Megtanítunk, hogyan teheted magad jobbá.

– A lány úgy jó, ahogy van – szólal meg az öreg.

– Valóban? – Dorka tetőtől talpig végigméri Borókát; a durva lenvászonból készült fejfedőjét, a túlságosan bő ingujját, amely most már egy kicsit rövid is a karcsú karjához, és a csuklójánál piszkosabb a kelleténél. Tekintete elidőzik az arcán, a vállára omló, hullámos haján, amely sötét és fényes, mint a csiszolt fa, egészen a végéig, ahol begöndörödik és aranyszőkévé fakul. – Ez a lány szerencsés – szólal meg. – Nem akarsz neki férjet? Vagy itt kell leélnie az életét, hogy a libatrágya között szedegesse azt a kecses lábát?

– Lehetne az öt almafa úrnője – mondja a legény, Ficzkó nevetve, miközben kitárja a karját, és a házikó mögött húzódó gyümölcsös felé mutat, aztán elegánsan meghajol.

– Inkább az legyen, mint halott – feleli az öreg.

– Hogy érted ezt? – kérdezi Dorka.

– Tudod, hogy értem. Azt beszélik, hogy azok a lányok, akik felmennek a csejtei várba, sosem térnek onnan vissza.

Dorka a fejét csóválja, és sóhajt egyet.

– Nem szabad felülni a pletykáknak. Úrnőm nem tud minden lánynak állást ajánlani. Ezek a történetek ostobaságok, amiket azok a félkegyelmű lotyók terjesztenek, akiket elutasít.

– Keresztúri Andrást én nem nevezném félkegyelmű lotyónak – mondja a férfi nevetve. – Ő a főjegyző, és már sok tanú jelentkezett.

Dorka képtelen leplezni türelmetlenségét.

– Kérdezd csak meg magadtól ezt – mondja. – Mit tudhat egy újhelyi jobbágy úrnőm udvaráról?

– Mit beszélnek ezek az emberek, apa? – kérdezi a lány.

Mielőtt a férfi válaszolhatna, Dorka közbevág:

– Apának hívod őt, pedig nem az apád, ugye? – A hangja megváltozott; most mélyebb hangon, lassabban beszél. A szavak összefolynak a lány fülében, képtelen felfogni a jelentésüket.

– Nekem ő az apám – feleli.

– Hát persze – mondja Dorka –, és milyen csodálatos lenne, ha a világ ilyen egyszerű lenne, de nem az, kedvesem. Hány éves vagy?

– Tizenöt.

– Szóval már nő. – Dorka alaposan megnézi magának a lányt. – Tudod, hogy mit tesznek azokkal a nőkkel, akik olyan férfiakkal élnek együtt, akik se nem a férjük, se nem az apjuk?

– Elég! – figyelmezteti a férfi, de Dorka nem vesz róla tudomást.

– Felhasítják az orrukat – mondja –, így mindenki tudja róluk, hogy kurvák.

– Öregember vagyok!

Dorka az öregemberre pillant.

– Még nem vagy hatvanéves, tehát elég fiatal ahhoz, hogy szájukra vegyenek a környékbeli házsártos nők. Csak egy napot töltöttünk Trencsénben, és máris hallottam, mit beszélnek rólatok.

– És akkor most ki ül fel a pletykáknak?

Dorka szája széles vigyorra húzódik.

– Valóban igazad van. Talán egyikünknek sem kellene elítélnie a másikat. Ettől függetlenül semmi okod az aggodalomra ezek miatt a szóbeszédek miatt. Ha nekünk adod a lányt, azt mondom a pletykafészkeknek, hogy a saját szememmel láttalak titeket, és hogy jó apja vagy ennek a lánynak, semmi több.

– Ez fenyegetés akar lenni? – kérdezi a férfi.

– Ez nem fenyegetés, uram, csak egy kérés: engedd meg Borókának, hogy velünk jöjjön, és szolgálja a grófnőt. Ez a lány túl jó a libákhoz vagy egy kovács goromba fiához.

Odabent a házban József a konyhaasztalnál ül, és a kezében lévő fadarabot farigcsálja egy késsel. Vastag fadarabok hullanak körülötte a padlóra, miközben lassú, megfontolt dühvel csúsztatja felfelé a kést a fán.

Boróka nevet, miközben egy tányér sózott sertéshúst és babot tesz a férfi elé.

– Mit faragsz? – kérdezi, és leül vele szemben. – Dorka fejét?

József akaratlanul is felnevet, aztán nagyot sóhajtva leteszi a faragott fadarabot az asztalra. Már kirajzolódik a koponya alakja, és az ott egy orr? Szörnyen hosszú, csőrszerű, fölötte két szem, két üres lyuk, amelyet egy bosszúálló kéz mélyen a fába vájó késsel készített.

– Nem, nem azt – mondja József, megtörli a kezét az ingébe, és felvesz egy darab árpakenyeret. – Nem pazarolnám az időmet arra, hogy képet készítsek Dorkáról vagy a kis bábjáról, arról a legényről.

A bab bográcsban főtt a nyílt tűzhelyen, köménymaggal és édesköménnyel ízesítették. A férfi a tömör kenyérrel beletunkol a szaftba, majd beleharap.

– Miért vagy ilyen dühös, apa?

József leteszi a kenyeret a tányérjára, lassan rág, az étvágya odalett. Aztán homlokát az ujjbegyeire támasztja, és az asztalra mered. Néhány pillanatig így marad, míg a lány azon gondolkodik, felálljon-e, és odamenjen-e hozzá.

Amikor felnéz, József felé nyújtja a kezét az asztal fölött, nyitott tenyérrel, hogy ő is nyújtsa oda neki a kezét.

– Ó, Boróka – suttogja, amikor megfogja a lány kezét –, azért vagyok dühös, mert tudom, hogy igaza van.

Borókát a meleg este és a rostély mögött égő tűz ellenére kirázza a hideg. Megfeszül, mint aki vissza akarja húzni a kezét, de a férfi szorosan tartja.

– Nem maradhatsz itt tovább – mondja neki. – Ezt te is tudod.

– De te ígéretet tettél – suttogja a lány.

– És meg is tartottam. – József még erősebben szorítja a lány kezét, mintha ezzel akarná megerősíteni mondandója igazságát. – Azt mondtam neki, hogy biztonságban leszel, és ez így is volt. Most meg kell kérdeznem magamtól: azzal szegem-e meg az ígéretemet, ha elengedlek, vagy azzal, ha itt tartalak?

Boróka lassan visszahúzza a kezét, ezúttal a férfi nem ellenkezik. A lány visszaül a székére, és az érintetlenül hagyott ételt nézi a tányérján.

Eltelik néhány pillanat, mire József ismét megszólal.

– Nem élet ez neked – mondja –, hogy itt rejtőzködsz a hegyoldalban.

A nap már lemenőben van, az asztal fölött lévő ablak olyan, mint egy színes paletta, amelyen tüzes árnyalatoktól kezdve a legmélyebb indigókékig minden szín látható, miközben sötétedni kezd, és az ég lassan összeolvad a Kárpátokkal. Hamarosan gyertyát kell gyújtaniuk, de egyikük sem mozdul.

– Soha nem hiányzott, hogy más gyerekekkel legyek – szólal meg aztán Boróka. – Összebarátkoztam a libákkal és a mókusokkal, amik azért jönnek, hogy ellopják a gabonát. A tanulásban sem szenvedtem hiányt, mert mindent megtanítottál nekem. Nincs szükségem ennél többre.

– Hallottad, mit mondott Dorka. – József hangja rekedtes, durva, mint a mellette fekvő, félig megfaragott fa. – Bajt hoz ránk a városban, pedig már most is épp elég bajunk van.

– Szóval eközött választhatok? – kérdezi Boróka, és figyeli, ahogy a férfi felkapja a villáját, és beledöfi egy darab sertéshúsba. – Velük megyek Csejtére, vagy itt maradok, és felhasítják az orromat?

– Nem – feleli József –, vagy Csejtére mész, vagy meghalsz, mint az anyád.

Vár a hegytetőn

Boróka szíve a kocsi minden egyes zökkenésénél összerezzen a mellkasában. Nyikorogva haladnak felfelé egy hegyen, a lovak horkantanak és lihegnek, miközben a kerekek csikorognak a laza köveken, és bele-beleakadnak a nyári nap által keményre szárított keréknyomokba. Boróka megmarkolja a fából készült, kis figurát, hüvelykujjával végigsimít a felületén, mintha megnyugvást találna a lágy ívekben. Ne feledd, hogy szeretnek, mondta neki József, amikor a kezébe nyomta.

A kocsi hirtelen meginog, Boróka lélegzete elakad, és megragadja az ülést.

– Az ég áldjon – kiált fel a vele szemben ülő Dorka –, micsoda ideges kis madárka vagy!

Boróka megnyugszik, motyogva elnézést kér. Mintha egy hatalmas vasgömbben ülnének, amelyet lassan rángatnak fel a hegyre, hogy amikor felér a csúcsra, legurítsák valami ismeretlen mélységbe. Az alsó ajkába harap, és az ölébe bámul. Bár a szoknyája durva szövésére figyel, érzi, hogy valaki bámulja. Felnéz, és látja, hogy a Dorka mellett ülő lány néz rá mosolyogva. Boróka gyorsan Dorkára pillant, de őt lefoglalja, hogy kifelé néz az ablakon; szemöldökét összevonva összpontosít, mintha fontos dolgok rejtőznének a kövek és a hegyoldalon gyéren elszórt bokrok között. A lány kidülleszti a mellkasát, az ég áldjon!, utánozza némán, ahogy Dorka csípőre tette a kezét, miközben Borókát korholta.

Boróka elnyomja a kuncogását. A lány visszavigyorog rá, az arcán kis gödröcskék jelennek meg, aztán fúj egyet a homloka felé, ahol kócos hajszálai a bőréhez tapadnak. Zsuzsannának hívják – Dorka csak ennyit mondott, amikor beszállt a kocsiba –, Boróka pedig próbál visszaemlékezni, látta-e már valaha a lányt a városban, állt-e valaha mögötte, miközben arra várt, hogy a pék kinyissa az ajtaját reggelente, vagy tolakodott-e vele együtt a piacon, amikor megérkezett a kereskedő a vörös vagy a kék feltűnő árnyalataira festett vásznaival. Nem hiszi. A legtöbb lányt legalább látásból ismeri, de csak ők ketten vannak a kocsiban. Ennyit arról, hogy a város összes lánya Csejtére akar menni.

Kinéz az ablakon. Látja, hogy a kocsis mellett ülő Ficzkó kalpagján lévő sastoll hegye a kocsi teteje felett integet. Más néznivaló híján addig tanulmányozza ezt, amíg a kocsi be nem fordul egy sarkon, és olyan új kilátás nem nyílik, amilyet még soha nem látott.

Hozzá volt szokva a vadregényes szépséghez. A hegyekben nőtt fel, és már nem akad el a lélegzete, amikor a Kárpátok sziklás körvonala kibontakozik a fekete fenyőerdő mögött, amelyet télen hó fed, nyáron pedig olyan sűrű, mint a farkasok bundája. Amit most lát, nem a természet véletlenszerű fensége, hanem emberkéz által alkotott pompa, amelyet azokból a sziklákból építettek, amelyeken áll. A magas és széles kőfalakat az idő olyan simára csiszolta, hogy a szürke tónusuk úgy változik a fénnyel, mint az égbolt színe télen. A bástyákon túl kisebb és nagyobb tornyok emelkednek tetejükön csúcsos kalapokhoz hasonló tetővel, amelyek színe megegyezik az alattuk lévő kiszáradt föld vörösével.

Dorka látja Boróka álmélkodását, és elégedetten elmosolyodik.

– Jobb, mint a romos házikód, mi? – mondja, és hátradől az ülésen, hogy Zsuzsanna is odahajolhasson, és megnézhesse a várat. – Na, most már örülsz, hogy eljöttél?

Ezt a kérdést Boróka csendben teszi fel a várnak, de a falak nem válaszolnak, az ablakok sötétek, csukott tábláikkal vakon merednek a külvilágra, és biztonságban őrzik a vár titkait.

Zsuzsanna végighúzza az ujjait a falon, miközben körbesétálja a szobát.

– Még soha nem éltem kör alakú szobában – mondja izgatottan. A torony olyan kicsi, hogy hamarosan visszaér Borókához. – És te?

Boróka megrázza a fejét. Ő csak két helyen élt: József fehérre meszelt házikójában és egy másik helyen. Néha megpróbál visszaemlékezni arra a másik helyre, de nem tudja felidézni, mert az emlék olyan, mint egy látomás: egy elmosódott kép jelenik meg, aztán, amint megpróbál összpontosítani rá, eltűnik.

Este van, és a faggyúgyertya füstössé teszi a levegőt. Boróka az ablakhoz lép, és a tekintetét elnyelő, üres, fekete tájat bámulja. Valahol odakint József ott áll a házikó ajtajában, és fütyülve hívja be a kutyákat éjszakára. Aztán bezárja őket, és nekilát, hogy tüzet gyújtson, majd teletölti a kancsót vízzel, hogy reggelre készen álljon.

– Jól vagy?

Zsuzsanna mögötte áll, szinte suttog, Boróka mégis összerezzen a hangjától.

– Hiányzik az apám – válaszolja, és megfordul.

– Próbálj nem gondolni rá – mondja Zsuzsanna, és két ujjával eloltja a gyertyát. – Gyere – fogja kézen Borókát –, feküdjünk le!

A padlón egy szalmazsák szolgál kettejük fekhelyéül. Majdnem kitölti az egész szobát, amely alig több, mint egy régi fegyverraktár, egy őrhely a lenti toronyból felfelé kanyargó lépcsősor tetején. Amint bebújnak a takaró alá, Boróka szemügyre veszi hálótársát, az arcvonásait a sötétben, a haja kócos körvonalát.

– Miért jöttél ide? – kérdezi.

Zsuzsanna kifejezéstelen tekintettel néz rá, de Boróka hallja, ahogy lemondóan sóhajt egyet.

– Eladott az anyám – mondja a lány.

– Eladott? Hogy tehetett ilyet?

– Ó, könnyen! – Zsuzsanna elfordul, és a mennyezetet bámulja. – Te haszontalan teremtmény! – szólal meg olyan éles, zsémbes hangon, hogy Boróka legszívesebben felnevetne. – Nem hoztad még be a vizet, te lusta lány? Nézd meg ezeket az öltéseket! A disznók varrták a csülkükkel? Ki csinálta ezt a kenyeret? Ezzel aprítsam fel a tűzifát?

– Ennyire rossz volt? – horkan fel Boróka.

– Még ennél is rosszabb. Semmit sem tudtam jól csinálni, és különben sem volt rám szüksége. Három idősebb nővérem van, akiknek sokkal jobb esélyük van arra, hogy jó házasságot kössenek, mint nekem. Nem voltam a hasznára, így örült, hogy megszabadulhatott tőlem.

– Sajnálom – mondta Boróka.

– Ne sajnáld! A születésem óta nem volt olyan ágyam, ami szinte csak az enyém!

Zsuzsanna kinyújtózik a szalmán: úgy néz ki, mint egy tengericsillag. Boróka számára furcsa érzés, hogy ott van mellette. Ő világéletében egyedül aludt, leszámítva a kutyákat, amik néha odajöttek, hogy lefeküdjenek mellé, nekitámaszkodtak, és az orrukat a nyakához nyomták. Nem tudja, odébb húzódjon-e, amikor Zsuzsanna kinyújtott végtagjai hozzáérnek, vagy ölelje át, mint a kutyákat, amikor melegségre és valamiféle társaságra vágyott.

– Félsz? – suttogja Boróka.

Zsuzsanna felé fordítja a fejét. A holdfényben a szeme fehérje gyöngyházfénnyel világít.

– Mitől?

– A grófnőtől. Az emberek azt mondják, hogy sok lány jön ide, de csak kevesen térnek haza.

Zsuzsanna ismét Boróka felé fordul.

– Én az éhségtől félek – válaszolja néhány pillanat múlva –, és a hidegtől. Félek a farkasoktól, amik lejönnek a faluba télen, és kirángatják a betegeket az ágyukból. Mi van itt félnivaló, ahol tele lesz a hasunk, a lábunk pedig meleg? – kérdezi, majd lopva átcsúsztatja a lábát a szalmazsákon, és végigsimítja Boróka vádliját, aki ijedtében összerezzen. Zsuzsanna felnevet.

– Igaza volt Dorkának, ijedős kis madárka vagy!

– Aludnunk kellene – mondja Boróka kicsit ingerülten –, későre jár.

– Ahogy akarod – feleli Zsuzsanna, és a könyökére támaszkodva közelebb húz egy szalmazsákot, hogy rátegyék a fejüket. – Ez meg mi? – kérdezi, és elővesz valamit alóla.

– Semmiség – mondja Boróka –, csak egy emlék, amit József készített nekem.

– De mi ez? – Zsuzsanna felemeli, és a fából készült tárgy hullámzó körvonalait tanulmányozza. Hunyorogva nézi a sötétben a finoman faragott szárnyakat, a pókhálós lábakat.

Boróka érte nyúl, és a markába zárja a kis szobrot.

– Ez egy liba, te kis buta – mondja.

Még nem is pirkadt, de ők már mindketten ott állnak papucsba bújtatott lábbal a kastély hatalmas konyhájában, a hideg padlón, az arcuk vörösen ragyog a tűz fényétől. A konyha, amelynek boltíves mennyezetét mindenhol olajlámpások világítják meg, olyan, mint egy sírbolt. Boróka lesüti a szemét, és egy faasztalt tanulmányoz, alatta fonott kosarakban zöldségek, a tetején számtalan agyagedény és tál sorakozik.

Arra várnak, hogy megmondják nekik, mit tegyenek, hogyan tegyék magukat hasznossá, de egyelőre úgy tűnik, csak útban vannak. A forró tűzhely mellett egy izzadó szakácsnő tésztát dagaszt, míg egy másik a már megsült vekniket szedi ki, és csúsztatja őket az asztalra; a friss, aranyszínű és otthonillatú kenyereket. Boróka orra szúrni kezd, könnycseppek készülődnek odabent. Hátrahajtja a fejét, mintha csak úgy egyszerűen vissza tudná őket fordítani, összeszorítja a szemét, aztán pislogva keres valamit, amire koncentrálhat. Fölötte a kupolás mennyezet úgy borul a helyiségre, mint az égbolt. A félhomályban tárgyak lógnak a kőhöz erősített láncokon: egy köríves vaspántra tálakat és serpenyőket akasztottak, amelyek mint a bolygók, keringenek körbe-körbe, és van ott egy fatartó is, amelyen fűszernövények csokrai és fokhagymafüzérek függnek. Egy döglött fácánt is lát, amely mintha fel akarna szállni, hogy átszelje ezt a furcsa égboltot, de a színes tollazatába kapaszkodó horog megakadályozza.

– Hát itt vagytok.

A lányok ijedten fordulnak meg.

– Az úrnő mindjárt felkel – szólal meg Dorka, és elviharzik mellettük. – A grófnő fahéjas vizet iszik ébredés után, néha pedig mézzel és pálinkás fügével ízesített főzetet fogyaszt.

Dorka int az egyik szobalánynak, aki azonnal hozza a mosdótálat, és forró vizet tölt bele a tűzhelyen lévő edényből.

– Az úrnő soha nem fogyaszt húst reggelire. Ehelyett inkább a magozott szilvát szereti citrom- és gyömbérszeletekkel.

Boróka nagyot nyel. Vajon mindezt most meg kellene jegyeznie? Csakhogy már arra sem emlékszik, hogy szilva vagy füge van-e a főzetben, és hogy a víz fahéjjal vagy gyömbérrel van-e ízesítve. A szobalány egy vászontörölközőt terít Dorka karjára, majd átadja neki a tál vizet. Dorka Boróka és Zsuzsanna felé fordul, várakozóan néz rájuk.

Boróka kinyújtja a kezét, és rémülten veszi észre, mennyire reszket.

– Azt… – Beszélni próbál, de a szavak mintha elakadnának a rémülettől bedagadt torkában. – Azt kívánja, hogy bevigyem ezt az úrnőnek?

– Te? – Dorka olyan hangosan nevet fel, hogy még a szakácsnő is felnéz a dagasztásból. – Arra sem vagy jó, hogy az úrnő rád emelje a tekintetét! Nem, majd én beviszem neki, te itt maradsz. Söpörd fel a padlót, és sikáld le az asztalt! Amikor felkel a nap, vidd ki a moslékot a disznóknak!

A konyha előtt macskaköves, szalmával felszórt udvar található. A várfal közelében nádfedeles, fából és bőrből összetákolt ólak nyújtanak menedéket a disznók és kecskék számára a nap elől. A tyúkok kotkodácsolnak és szétrebbennek, amikor Zsuzsanna a moslékot a disznóólba önti.

– Máris otthon érzem magam – motyogja, miközben egy rothadó karfiolfej a sárban landol, és egy óriási disznó röfögve birkózik a szarvashús maradékával.

– Mit gondolsz, mi lesz a következő feladatunk? – kérdezi Boróka, miközben kivesz a vödörből egy túlérett fügét, amit nem találtak alkalmasnak az úrnője számára, és a kezében tartva odanyújtja egy malacnak.

– Ó, nem is tudom, talán hogy lapátoljuk ki az árnyékszéket?

– Tényleg azt hiszed, hogy… – Boróka elsápad, aztán elhallgat, a kastély magas tornyaira pillant. Zsuzsanna kiönti a maradékot a vödörből, majd követi Boróka tekintetét.

Az udvar mögött egy cseresznye-, szilva- és almafákkal teli gyümölcsöskert terül el. A gyümölcsös fölött elegáns szárnyas ablakok, csúcsos kőívekkel körülvett, rombuszalakú osztással ellátott, ólomüveg ablakok sorakoznak, melyeket a várfalból kiugró felső szintbe illesztettek be. Boróka felfigyel valamire. Épp elhúzzák a függönyt, és mögötte ott áll egy nő, aki a lábai előtt heverő világot nézi.

– Szerinted ez ő? – suttogja Boróka, mintha a nő valahogy meghallhatná a szavait, melyek az áruló szél szárnyán eljuthatnának hozzá.

Zsuzsanna vállat von, de Boróka képtelen levenni a szemét a lassan tovatűnő nőről, aki olyan vékony, mint egy nádszál.

– Gyönyörű, ugye? – áll meg mellettük Ficzkó. Sötétkék, bő ujjú dolmányt visel, amelyből kilóg a fehér inge. – De vigyázz, hogy kit bámulsz meg, libapásztorlány! Még a disznók is tudják, hogy az orrukat a földre kell szegezniük.

Boróka elpirul, és lehajtja a fejét. Tudja, hogy a legény még mindig őt nézi. A tekintetét olyan áthatónak érzi, mint a nap vakító fényét, amelyre vágyik ugyan, mégis meg akarja védeni magát tőle.

– Dolgom van – motyogja, és lehajol, hogy felvegye a vödröt.

– Így van – feleli Ficzkó –, ezért vagyok itt. Menjetek mindketten az éléskamra melletti keleti terembe! Jó Ilona ott vár benneteket.

A keleti terem onnan kapta a nevét, hogy odasüt a kelő nap. Hatalmas ablaka előtt nyolc lány üli körbe az asztalt, és lehajtott fejjel úgy összpontosítanak a kezükben lévő varrásra, mintha az életük múlna rajta. Az asztal közepén egy halom ruhadarab hever: ingek és ruhák, fodrok, gallérok és mandzsetták, melyek faggyúszappan enyhe szagát árasztják, és merevek a napon száradástól.

Jó Ilona az asztal fölé hajol, öklét erősen a sima diófa felületre nyomja. Olyan, mintha eggyé vált volna a bútorral; mozdulatlan és merev, a kézfején megfeszülnek az inak.

– Tudsz varrni? – kérdezi Zsuzsannától.

Zsuzsanna kis híján elmosolyodik.

– Anyám mindig azt mondta, hogy akkor sem tudnék rosszabbul varrni, ha a kezem helyett disznócsülköm lenne.

A szemben ülő lány tűje megáll a levegőben. Felemeli a fejét, hogy Zsuzsannára bámuljon, elkerekedik a szeme, ajka néma kiáltásra nyílik.

– Mit mondtál? – Ilona hangja úgy szúr, mint az előtte lévő dobozban heverő tűk.

Zsuzsanna a lányra pillant, aki a figyelmét azonnal újra arra az alsószoknyára összpontosítja, amit éppen stoppol, és olyan szorosan megrántja a cérnát, hogy összehúzza vele az anyagot.

– Megteszem, ami tőlem telik – mondja a lány megszeppenve.

– De még mennyire. – Ilona belenyúl a ruhakupacba, és kihúz belőle egy harisnyát. Kezdd ezzel! – mondja, és Zsuzsanna elé dobja a ruhadarabot. – És vigyázz, nehogy észrevegyem az öltéseket.

Zsuzsanna felveszi a harisnyát. Olyan anyagból készült, amilyet még soha nem érintett, a fátyolszerű matéria olyan finom, mint egy lepke szárnya. Zsuzsanna megdöbbenésére még a legfinomabb cérna is úgy meghúzza, mint egy igásló az ekét a földben. Boróka felé pillant, aki fehér lenvászonból készült, elöl gyöngyökkel díszített, kikeményített fejkendőt kapott. Boróka ujjai hihetetlenül fürgék, így hamarosan visszavarrja a kendő meglazult madzagját. Ilona elégedetten bólint, majd átnyújt neki egy behúzott szegélyű ruhát.

– A saját munkádra figyelj! – ripakodik rá Zsuzsannára, ahogy elhalad mellette.

Ami Jó Ilona életkorát illeti, körülbelül olyan idős, mint Dorka: vagyis egy vén banya, jóval túl lehet az ötvenedik életévén. De míg Dorkára rárakódott a kor, kinyomta a ruhaderekát, és hurkákkal ölelte körbe a nyakát, Ilonát csupaszra vetkőztette. Úgy áll az asztalfőn, mint egy ezüst nyírfa télen: vékony, sápadt oszlop, csupa csomó és csontos végtag.

Zsuzsanna befejezi a stoppolást. Ráfekteti a harisnyát az asztalra, majd kisimítja az ujjaival. Miközben a ruhakupacot nézi, és azon gondolkodik, mit vegyen el belőle, a harisnya eltűnik a szeme elől, és ott lóg Ilona összecsippentett ujjai között.

– Gúnyolódni akarsz velem?

Ilona hangja halk, de a lányok mind felnéznek, tekintetüket le sem tudják venni a nő ujjai között lógó harisnyáról.

– Nem, asszonyom.

– Akkor miért tetted ezt?

– Mit, asszonyom?

– Ezt! – Ilona úgy rázza a harisnyát, mintha egy horogra akadt hal volna. – Ez a harisnya a legfinomabb selyemből készült, Lyonból hozták, te pedig tönkretetted. A lyukak… összehúztad őket. A grófnő lába úgy fest majd, mintha himlős lenne!

Az egyik lány kuncog, de nehéz megmondani, hogy melyik, mivel egy pillanattal később már mindannyian ugyanolyan kifejezéstelen arccal néznek maguk elé.

– Érted, hogy miért vagy itt? – kérdezi Ilona, de Zsuzsanna szomorúan rázza a fejét. – Azért vagy itt, hogy megmutasd nekem, mihez értesz. Azok a lányok, akik tudnak varrni, varrónők lesznek, talán még a csipkeiskolába is bekerülnek. Azok a lányok, akik meg tudják különböztetni a libazsírt a hájtól, a konyhán fognak dolgozni. De azoknak a lányoknak, akik egyikhez sem értenek… – Ilona szünetet tart. Leteszi a harisnyát Zsuzsanna elé, mintegy bizonyítékként. – Nos, nekik a mosodába kell menniük, hogy segítsenek a nagymosásban.

– Nem az ő hibája volt.

Ilona tekintete vonakodva siklik Zsuzsannáról Borókára, mintha valami még nagyobb baj követelné a figyelmét.

– Senki sem tudná szépen megstoppolni a selymet lencérnával – mondja Boróka, és a hangja alig hangosabb, mint a másik hat lány ruhájának zizegése, akik idegesen fészkelődnek a helyükön.

Ilona egy pillanatig csak bámulja, aztán valami rendkívüli dolgot tesz. Leguggol Boróka mellé, megfogja a kezét, és gyengéden végigsimít a bőrén a hüvelykujjával.

– Milyen kár – suttogja. – Azt hittem, ezek az ujjak a legügyesebbek, amiket valaha láttam, de tönkremennek majd, csontig lemaródik róluk a hús, amikor egy hétig hamuzsírban és forró húgyban áznak.

Az elcserélt gyermek

Egy ideje figyeli a lányt. Az alacsony falról, ahol ül, és ami elválasztja az udvart a gyümölcsöstől, szabad rálátása nyílik a mosóházra. A nagymosás már javában zajlik. A ládákból, amelyekben az elmúlt hónapok során, amióta a grófnő itt lakott, gyűlt a szennyes, sokkosárnyi párnahuzat, törölköző és ágynemű kerül elő. Minden alkalommal, amikor egy lány megjelenik, a mosóasszony, Beneczky Katalin elveszi tőle a kosarat, és visszaküldi a lányt, hogy hozzon még.

A mosóház ajtaját nyitva hagyták, és a gőz, mint a füst, úgy szökik ki a nyári levegőre. A legény szájában hosszú fűszál, a hegye lekonyul a magok súlyától, és bozontos, mint egy mókus farka. Fel-le billeg, miközben ő szórakozottan rágcsálja a másik végét. Nézi, ahogy a lány megfogja a szoknyáját, és a bokája fölé emeli, mielőtt mezítláb fellép egy fazsámolyra. A mosóvödör mély, a lány felgyűri az alsószoknyáját, és beletűri a köténykötőjébe. Aztán óvatosan belelép a mosószappanos vízbe; összerezzen, ahogy a melegség felfelé kúszik a galagonyaméz-színű combokon.

A pofon a semmiből érkezik, és váratlanul csattan a homlokán. A legény felkiált, és a macskakőre köpi a fűszálat.

– Ezt nem tűröm! – mondja Dorka, és szigorúan néz rá.

– Micsodát? – kérdezi Ficzkó duzzogva, a homlokát dörzsölgetve.

– Sok más dologra is oda kellene figyelned, nem csak arra a lányra – szidja meg Dorka, és a mosóház felé int a fejével. – Több hamura van szükségünk a lúghoz. Ne tétlenkedj, hozz még belőle a melléképületbe!

Ficzkó megvárja, amíg Dorka hátat fordít neki. Az arca elkomorul, és dacosan a helyén marad, míg a nő el nem megy, és a konyha ajtaja be nem csukódik mögötte. Új sáfrányszínű köpeny van rajta, ami olyan élénksárga, mint a mocsári körömvirág, amely a Vág völgyét borítja. Ő nem hamuhordó öszvér, morogja magában, aztán mégis elmegy érte.

A melléképület belseje sötét és hűvös. A szeme lassan hozzászokik a sötéthez, és a hunyorgás után, ami a nyári naptól védte, tágra nyílt szemmel keres egy helyet, ahová leteheti a hamuval teli zsákot. A melléképület olyan, mint a táj; az évszakokkal együtt változik, hol mosóház, hol sörfőzde vagy almaraktár lesz belőle a vár életritmusától függően. Ma tele van a téglákra állított hatalmas hordók mögötti kampókon lógó mángorlókkal, amelyekről lúg csepeg a vödrökbe. A zsákot ledobja a fal mellé, egy pillanatra megáll, és lesöpör némi hamut a köpenye válláról.

A melléképület ajtajánál valami megmozdul, Ficzkó megfordul a zajra. Felismeri a lányt, de nem az arcát – az csak egy sziluett, mivel a nap mögötte van –, hanem az alakját. A derekát, a haja göndörödését, a lábát az összehúzott szoknya alatt, a meztelen lábfejét, amely még nedves és szappanos, és amelyre ráragad a por és a szalma, ahogy belép.

Ficzkó mozdulatlanul áll, miközben a lány a falon lógó használati tárgyakat nézi. Elvesz előbb egy sulyokfát, aztán egy deszkát, megvizsgálja, majd kicseréli őket. Abból tudja, hogy a lány meglátta, hogy felszisszen, megrántja a szoknyáját, és leengedi, hogy eltakarja a lábát, amely olyan csupasz, mint egy kopasztott csirke bőre.

– Miattam nem kell eltakarnod magad.

A lány hunyorogva nézi a sötétségből sáfrányszínű köpenyben előbukkanó napistent.

– Te vagy az, Ficzkó? – szólal meg.

Mielőtt Ficzkó a Ficzkó nevet kapta volna, Jánosnak hívták.

Az anyja ugyanolyan feltűnés nélkül szülte meg őt is, mint minden gyermekét: a tanyán guggolva, ahol épp akkor dolgozott, amikor eljött az idő, majd bekötötte az újszülöttet egy kendőbe, és egy kézikocsin hazahúzta a házba az aznapi terméssel együtt. Eleinte – miután a köténye sarkával letörölte önmaga maradványait a fiú arcáról – nem utalt arra semmi, hogy ez a gyerek más, mint a többi, így aztán úgy kezdte el dörzsölgetni a bőrét, mintha az ablaktáblát fényesítené, mert a gyermek még egyetlen lélegzetet sem vett. Amikor már épp azon kezdett tűnődni, hogy egyáltalán életben marad-e, a fiú kinyitotta a száját, és olyan életerősen jajdult fel, hogy még a varjakat is megijesztette.

– Jó fiú – suttogta neki a nő.

A fiú ekkor nyitotta ki először a szemét.

A szülés előtti napon az asszony elment a piacra. Öt finom káposztát vitt magával, hogy árpára és rozsra cserélje. Volt ott egy férfi, akit korábban még soha nem látott, aki zöldséget árult, és odahívta őt magához.

– Úrnőm – mondta. – Te vagy a legszebb nő Újváron. A szemed! Olyan, mint a napfényben fürdő, vízzel elárasztott rét. Mit mondasz, milyen szín az?

Természetesen meg kellett volna rónia a szemtelenségéért, de nem tette. A babától elnehezült a hasa, és régóta nem figyelt fel már rá egyetlen férfi sem. Nem volt kedve visszatérni a káposztáihoz, amin büdösbogarak és bolhák tanyáztak.

– Vagy zöld, vagy kék, ahogy tetszik – válaszolta ezért a férfinak.

A válasz a vándorárus kedvére való volt.

– Én azt mondom, zöld, mert az a szerelem színe – felelte, amitől az asszony elpirult. – Úrnőm, vegyél valamit, kérlek. Mit szólsz ehhez? – kérdezte, hogy még egy pillanatig ott tartsa.

Az asszony legnagyobb megdöbbenésére a férfi egy olyan mulatságosan groteszk, torz répát tartott a kezében, hogy hangosan felnevetett, és elvette a répát, mert még soha nem látott ilyet. Olyan volt, mintha egy göcsörtös kéz lett volna, amelynek ujjai szorosan egymás köré csavarodtak, csupa bütyök és kacs volt. De ahelyett, hogy eldobta volna magától ezt a torzszülöttet, csak szemérmesen elmosolyodott.

– Azt hiszem, nem, uram.

– Tartsd meg! – felelte a férfi. – Senki más nem fogja megvenni, és eszedbe jutok majd róla: csúnya, de tele van jósággal.

Lehet, hogy megbolondult, de az asszony hízelgőnek találta. Annyira eluralkodott rajta a hiúság, hogy bedobta a répát a kocsijába, és hazavitte. Aztán később, azzal a kezével, amellyel megérintette, megdörzsölte duzzadt hasát, és nyugtató szavakat mormolt a bőre alatt mozgolódó végtagoknak.

Csak most, amikor gyermeke furcsa szemébe nézett, jutott eszébe mindez. A zöld nemcsak a szerelem színe, hanem a démonoké is. A vándorárus, azzal az ördögi hízelgésével és a torz terményével, megátkozta. Kék vagy zöld, kérdezte tőle. És tessék: kacér határozatlanságának bizonyítéka örökre saját gyermeke arcára van írva.

Ficzkó lassan megkerüli Borókát. A lány mozdulatlanul figyeli, mint üregi nyúl a rókát. A férfi megáll, amikor a lány és az ajtó közé kerül.

– Ne hívj Ficzkónak! – mondja.

Egyszerre volt szerencsés és szerencsétlen dolog, hogy a suszter kevés figyelmet fordított új fiára, Jánosra. Szerencsés, mert ha odafigyelt volna rá, meglátta volna azokat a kétszínű szemeket, és azt is megtiltotta volna a feleségének, hogy a csecsemőt a mellére tegye, aminek következtében hamar meg is halt volna. De szerencsétlen dolog is volt, mert az talán jobb lett volna, mint ami ezután következett.

Így aztán a kisfiúnak megvolt az esélye, hogy életben maradjon, mert az apjának eszébe sem jutott, hogy alaposan szemügyre vegye a negyedik fiát, mint ahogy a felesége káposztáját sem volt hajlandó vizsgálgatni. Az asszony dolga volt, hogy gondozza őket, kizárólag az övé, így János élete első heteit az anyja kendőjébe gondosan bepólyálva élte túl.

De a csecsemők nőnek, és ledobják magukról a pólyát, különösen ez a kisfiú, akinek szemmel láthatóan csillapíthatatlan volt az étvágya. Már közvetlenül azután is csalódottan sikoltozott, miután mellre tették, a kezét ökölbe szorította, az arca vörös volt a dühtől. Az asszony nem tudta, mit csinál rosszul, hiszen a gyermek testvéreit elég jól tudta táplálni. Nem telt bele sok idő, és a suszter a gyerek állandó lármája miatt csalódottan odament Jánoshoz, és dühösen meredt rá.

Egyszer aztán még János is kénytelen volt levegőt venni a jajveszékelés közepette, és amikor ez megtörtént, kinyitotta a szemét, és viszonozta apja tekintetét saját, kétségtelenül kétértelmű tekintetével.

A suszterek, ellentétben a hentesekkel és a kovácsokkal, nem a temperamentumukról ismertek, de amikor János apja megpillantotta a fia megmagyarázhatatlan tekintetét, dühbe gurult. Mindig is tudta, hogy van valami furcsa ebben a durcás gyermekben, és most meg is volt rá a bizonyítéka. Megragadta a felesége csuklóját.

– Miféle gyerek az, akinek az egyik szeme kék, a másik meg zöld? – kérdezte.

– Az én hibám – zokogott az asszony, és a földre rogyott. A szoknyája szétterült körülötte.

– Hogyhogy? – kérdezte a suszter. Fölé hajolt, és még mindig a csuklóját szorongatta. De az asszony nem tudta elmondani neki az igazat. Nem tudta elmagyarázni a férjének, hogy az erényét próbára tették. Egy útjába kerülő kacérkodó idegen alakja kísértette meg, és ahelyett, hogy elfordult volna tőle, ahogyan illett volna, annyira magával ragadta a férfi hízelgése, hogy hagyta, hogy a férfi megfertőzze a gyermekét. Az a répa a szerencsétlenség biztos jele volt, az elromlott természet bizonyítéka, de ahelyett, hogy elmenekült volna, a tenyerét nyújtotta, hogy elfogadja.

– Hogyhogy? – kérdezte a férfi újra, de a felesége lehorgasztotta a fejét.

A suszter lassan bólintott, majd elengedte a nő csuklóját.

– Úgy van, ahogy gondoltam – mondta. – A fiút kicserélték. Biztosan elfordítottad az arcodat tőle, amikor aludtál, és hagytad, hogy a tündérek elragadják.

Az asszony bólintott, mert még ez a szégyenletes hanyagság is jobban hangzott, mint az igazság.

A lány hátrálni kezd előle. Néhány pillanat múlva már a falnak támaszkodik, a kiálló szerszámok a bőrébe nyomódnak. A legény nem sajnálja a lányt, nem gondol arra, hogy esetleg megijeszti. A lány félelme inkább dühíti. A gyönyörű dolgok mindig is visszariadtak tőle, pedig ő csak megérinteni, megsimogatni, szeretni akarta őket. Ugyanez volt a helyzet a macskával is, ami évekkel ezelőtt a gyümölcsöst körülvevő falon sütkérezett; füstszürke bundája majdnem olyan hosszú volt, mint az ő fiatal ujjai, és a mancsa olyan fehér, mintha egy liszteszsákban sétált volna. Valahányszor megpróbálta megfogni, a macska mindig felkapaszkodott egy gyümölcsfára, és ott ült a csupasz ágak vagy a virágok vagy a körték között, dühítő megvetéssel szemlélve őt. Egy nap aztán elaludt, neki pedig egy pillanatra sikerült megsimogatnia azt a légiesen puha bundát, mielőtt a macska rácsapott volna a kézfejére, hogy véresre karmolja.

Legközelebb, amikor a szakácsnő a halmaradékot egy tálba tette, és kirakta a konyhaajtó mögötti macskakőre, a macska nem volt ott. Sem másnap, sem az az utáni napon. Amikor megkérdezték a legénytől, látta-e, azt válaszolta, amit biztosan tudott: Istók vitte el.

Már csak néhány hüvelykre van tőle, olyan közel, hogy szinte érzi. Az aurája olyan meleg és illatos, mint egy nyári rét, valami, amibe be akar lépni, amiben el akar veszni. Látja, hogy a lány keze megrándul, mintha mozdulni készülne. Továbbra is az arcát nézi, de a szeme sarkából a kezét figyeli, ahogy ott lóg az oldalánál, bizonytalanul. Megfeszíti magát, szinte akarja, hogy a lány megüsse, mert tudja, hogy a pofon csattanása olyan kegyetlen – és végzetes – lesz, mint annak a gyönyörű macskának a karmolása.

A suszter, bár szerény volt, a bőr, a csipke és a szegek embere, semmiképpen sem volt ostoba: jól tudta, mit kell tenniük, hogy megszabaduljanak az elcserélt gyermektől, és visszakapják a sajátjukat. Tudta, hogy az elcserélt gyermekeknek anyatejre van szükségük a túléléshez, ezért először a felesége egy teljes hónapon keresztül csak kásával etette a fiút egy tehén szarván keresztül. Úgy tűnt, hogy ez még jobban felbőszítette a gyereket, és a sírás egyre rosszabb lett. A suszter már nem tudta, mihez kezdjen. János a negyedik fia volt: már így is rengeteg fia volt, aki majd felszántja a tanyát, és kitanulja az apja szakmáját. Ezúttal egy lányban reménykedett, aki majd gondoskodik róla öreg napjaiban. Ehelyett nemcsak egy újabb szájat kellett etetnie, hanem ráadásul egy olyat, amelyik állandóan fülsiketítő ordításra nyílt, ezért elvitte a gyermeket egy trágyadombra, és nekilátott, hogy egy nyírfavesszővel megkorbácsolja, miközben a felesége ott állt mellette, és sírt.

Hónapok teltek el, és úgy tűnt, a tündéreket egy cseppet sem érdekelte az elcserélt gyermek nyomorúságos sorsa. Bármennyit éhezett vagy szenvedett, nem sajnálták meg annyira a saját gyermeküket, hogy visszavegyék, és visszaadják a suszternek az igazi fiát. Ami még ennél is furcsább volt, az elcserélt gyermek a mostoha bánásmód ellenére is megerősödött, mintha valaki szalonnával és gazdag káposztalevessel etette volna a cipész háta mögött.

Aztán egy nap, amikor a gyermek a harmadik évében volt, betévedt az apja műhelyébe, amikor a suszter épp a munkapadjánál ült, és facsapokat kalapált a pék egyik cipőjének sarkába. A suszter nem vette észre, hogy ott a fiú, de a pék felesége igen.

– Milyen szokatlanul szép gyermek! – kiáltott fel, mielőtt a suszter elzavarhatta volna Jánost. A pék felesége szerette a gyerekeket, és rögtön kotorászni kezdett a zsebében egy csomag kandírozott citromért, mert biztos volt benne, hogy van nála. János alig hitt a szerencséjének, amikor a pék felesége ilyen finomsággal kínálta meg, és hálás mosollyal elvett tőle egyet.

A következő héten egyetlen ember sem hozta el a cipőjét a suszterhez megjavíttatni. Ez nem lepte meg magát a susztert sem. A pék felesége köztudottan pletykás volt, és bizonyára elmondta a jó újváriaknak, hogy a gyermeknek olyan szeme van, mint senki másnak. Egy elcserélt gyermek balszerencsét jelentett, ő pedig biztosra vette, hogy addig nem fog üzletet kötni, amíg meg nem szabadul tőle. Elvégre ki akar egy balszerencsés ember cipőjében járni?

A lapát régi volt, de kovácsoltvasból készült, és még ép volt, tökéletesen lehetett használni. Ha valaki megkérdezte volna a susztert, honnan származik, nem tudta volna megmondani. Az apjáé volt, és előtte az ő apjáé. Arra használták, hogy télen ellapátolják vele a havat, hogy a vásárlók három emberöltőn keresztül eljuthassanak a suszterekhez. Ezúttal más volt a feladat, de az ásó széles és lapos volt, pont olyan, amilyenre a suszternek szüksége volt.

Alig egy perc kellett hozzá, hogy átmelegedjen. Ez idő alatt még maga a suszter is elgondolkodott azon, hogy vajon tényleg igaz lehet-e, hogy a rajta ülő elcserélt gyermek nem bírja majd a forróságot, és eltűnik a kéményen keresztül, hogy soha ne is térjen vissza. De félretette a kételyeit, állkapcsát összeszorította, és megragadta a lapát fanyelét, majd biztos kézzel a tűz fölé tartotta a lapátot.

Nyilvánvaló, hogy még a tündérek sem néznék tétlenül, ahogy a rokonukat megégetik.

Amikor a lány keze hozzáér a legény bőréhez, Ficzkó sokkal nagyobb megrázkódtatást érez, mint amire valaha is számított. A mozdulat gyengédsége meglepi, szinte visszahőköl, taszítja az állkapcsához érő ujjbegy, a víz miatti puhasága és levendulaszappan-illata. A döbbenettől képtelen megmozdulni, miközben a lány letörli az arcáról a fahamu nyomát.

– Mi történt veled, Ficzkó? – suttogja Boróka.

János édesanyja azért szerette annyira a káposztáit, mert kiszámíthatóak voltak. Ugyanúgy nőttek, ugyanabban az időben, évről évre, és ha öntözte őket, és leszedte a hernyókat a levelükről, akkor nem okoztak neki gondot.

Nem így a férje.

Éppen a telken volt, amikor meghallotta a fia sikoltását. Letette a kapát, felkapta a szoknyáját, és visszarohant a házba.

Nos, minden feleség tudja, hogy nem szabad ellenkeznie a férjével, ő pedig – közel tíz éven át és négy gyerek felnevelése közben – olyan sokszor maradt csendben, hogy meg sem tudta volna mondani a számát, de amikor meglátta a kisfiát, mint egy szopós malacot, a tűz fölött, az már sok volt neki. Olyan erővel ragadta és lendítette meg a lapátot, hogy János lerepült a tűzforró ülőhelyéről, és nagy megkönnyebbüléssel ért földet a hűvös padlón.

Ha itt véget érhetett volna a történet, akkor János talán örökre János maradt volna, de az édesanyja az erdő közelében nőtt fel, a falkában járó kutyák és barnamedvék mellett, és tudta, hogy ha egyszer egy állat úgy dönt, megöli az utódját, addig nem nyugszik, míg meg nem teszi.

A sors úgy hozta, hogy egy vándortársulat lépett fel a főtéren; egy szedett-vedett, bábszínészekből, akrobatákból, bűvészekből és zsonglőrökből álló társaság. Másnap kora reggel, amikor a társulat szedte a sátorfáját, és az utazóládáit felpakolta a szekerekre, a kis Jánost a bábszínészhez vitte, és otthagyta. Azt remélte, így olyan élete lesz, amit láthatatlanul, elrejtőzve élhet le egy bábjátékos bódéjában, a világot pedig egy marionettbábu festett szemén keresztül látja majd.

Nem telt bele sok idő, és a bábjátékos elfelejtette a kisfiú teljes nevét, így lett belőle Újváry Ficzkó János – János, az újvári fickó – majd később már csak Ficzkó.

Ficzkó a maga részéről nem sokat törődött azzal, hogy hívják, mert bár az apja nem is sejtette, a terve bevált. Amint Ficzkó megérezte az ásó perzselő érintését, kettéhasadt, két különböző emberre vált szét. Egyszerre volt Ficzkó és valaki egészen más. Attól a pillanattól kezdve ez a másik személy volt a felelős minden gonoszságáért, amit tett.

Ficzkó ügyesen megvédi magát mindentől, kivéve a gyengéd érintést. Tudja, mit kezdjen az agresszióval, de az aggódás elbizonytalanítja. Megragadja a lány csuklóját, kicsavarja a karját, hogy ne érjen az arcához. A lány ellenáll, megpróbál kiszabadulni, de ő erősen tartja. A félhomályban a lány szeme a rémülettől tágra nyílik. Legközelebb már tudja, hogy nem támadhat rá a kedvességével, gondolja Ficzkó.

A melléképület elsötétül. A mosóasszony ott áll az ajtóban. Azért jött, hogy megkeresse Borókát, mert nem tudta, mi történt a mosókocsival, amiért elküldte.

– Mi folyik itt? – szólal meg élesen.

Ficzkó elengedi Boróka csuklóját, de nem lép hátra. Hagyja, hogy a lány átpréselje magát mellette, élvezi, ahogy a lány teste nekinyomódik, ahogy hozzáér a szoknyája. Amikor Boróka előbújik, a mosóasszony látja, hogy a lány arca sápadt a döbbenettől.

– Mit tettél, hogy ennyire megijesztetted? – kérdezi a legényt.

Ficzkó megvonja a vállát.

– Nem én voltam, hanem Istók – válaszolja.

Ficzkó a hűvös melléképületben marad egy pillanatra, hogy összeszedje magát. Kinyújtja a karját, és a falnak támaszkodik, míg újra lelassul a lélegzete. Amikor lenéz, meglát valamit a földön. Lehajol, hogy felvegye, és mosolyogva veszi szemügyre. Biztosan a lány kötényéből esett ki dulakodás közben, gondolja. Senki másé nem lehet egy ilyen tárgy, csak a libalányé.