„Erővel és szenvedéllyel teli regény;

epikus befejezése a modern sci-fi irodalom egyik legkiválóbb művének.”

Locus

„Az elődeihez hasonlóan az Endymion felemelkedése is egy élettel teli akcióregény,

ami ügyesen kerüli el az űroperák sablonjait azzal,

hogy nem kevesebb a tét benne, mint az emberi lélek megváltása.”

The New York Times

„Simmons írói tehetsége elképesztően döbbenetes,

a találékonyságával továbbra is lenyűgözi az olvasót.

Az Endymion felemelkedésében mindenki találhat magának valamit,

amiért rajonghat.”

Kirkus Reviews

„Pompásan megírt regény.”

Booklist

IMPRESSZUM

Dan Simmons: The Rise of Endymion

Copyright © 1997 by Dan Simmons

Hungarian translation © Huszár András, 2013

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dan Simmons: Endymion

Bantam Books, New York, 1997

Fordította: Huszár András

ISBN: 978-615-5272-52-3 (epub)

ISBN: 978-615-5272-53-0 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: Varga Bálint, Meznerics Gergely

A borítót és a kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Csurgó Csaba

Szerkesztő: Csurgó Csaba

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: science fiction

Ezt a könyvet Jack Vance-nek ajánlom, a legjobb világépítőnek mindannyiunk közül. Ezenkívül dr. Carl Sagan emlékének: tudós, író és tanár, aki az emberiség legnemesebb álmait fogalmazta meg.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A szerző szeretne köszönetet mondani az alábbi embereknek: Kevin Kellynek, amiért Out of Control c. könyvében beszámolt arról, hogyan fejlődött ki a mesterséges élet 80 byte-os kezdeményeiből; Jean-Daniel Breque-nek és Monique Labaillynek, akik személyesen vezettek körbe Párizs katakombáiban; Jeff Orrnak, a fantasztikus cybercowboynak, amiért bátran bemerészkedett a kibertérbe, és visszaszerezte e történetnek azt a negyven-valahány oldalát, amit az InforMag ellopott; valamint a szerkesztőmnek, Tom Dupreenek, türelméért, lelkesedéséért, és mert remek ízlésről téve tanúbizonyságot ő is nagy rajongója a Mystery Science Theater 3000-nek.

„Nem megmaradó anyagból állunk, hanem önfenntartó mintázatokból.”

Norbert Wiener, The Human Use of Human Beings: Cybernetics and Society

„A mindenség természete a mindenség anyagából, akár viaszból, íme lovat formált, ezt újra összevegyítette, és anyagát fához, emberhez, majd máshoz használta. Ezek mindegyike rövid életű volt. A ládának éppen olyan közömbös, ha szétszedik, mintha szögezik.” {1}

Marcus Aurelius, Elmélkedések

De itt van, ím, Isten ujja, a mindenre kész akarat

A törvények mögötti szikra, mi mindent megalkotott,

És nem tudom halandó másban kaphat ily jutalmat,

Három hangból nem negyediket teremt’ni; csillagot. {2}

Robert Browning, Abt Vogler

„Ha nem lenne teljesen világos, amit mondtam, márpedig tartok tőle, hogy szavaimat homály fedi, kanyarodjunk vissza oda, ahonnan gondolataim árja fakadt, vagyis ahhoz a felismeréshez, hogy az embert a körülményei formálták azzá, ami. A körülmények: szívünk próbakövei. Hogy mi a szerepük? Az, hogy szívünk megmérettessék. Hogy miért mérettetik meg? Hát azért, hogy megedződjék vagy megváltozzék. Ez a változás: az emberi lélek. S hogy miben állt a lélek természete, mielőtt megszületett, megmérettetett, átalakult és nemesbé vált? Intelligencia volt, egyéni arculat nélkül. Hogy miként nyert egyéni arculatot? A szív közegén keresztül. És mitől válna a szív efféle közeggé, ha nem a körülmények hatására? Nézzenek oda, ennyi költészet és teológia! Áldhatjátok a szerencsétek, hogy mondandóm nem eresztettem bő lére.”

John Keats, fivérének címzett levelében

ELSŐ RÉSZ

1.

„Meghalt a pápa! Éljen a pápa!”

A kiáltás visszhangot vert a vatikáni San Damaso-udvarban, ahol valamivel korábban holtan találták XIV. Gyula pápát a pápai lakosztályban. A Szentatyát álmában érte a halál. A hír percek alatt szárnyra kapott azon épületek kuszaságában, amelyekre változatlanul a vatikáni palotaként hivatkoztak, majd oxigéndús környezetben tomboló futótűzként söpört végig Vatikán államban. A pápa haláláról szóló híresztelések végigszántottak a vatikáni irodakomplexumon, átszökkentek a Szent Anna-kapu felett az Apostoli Palotába és a vele szomszédos Kormányzati Palotába, és nyitott fülekre találtak a Szent Péter-bazilika sekrestyéjében összegyűlt hívők körében, olyannyira, hogy a misét celebráló érsek szabályosan hátrapillantott a válla felett, hogy megnézze, mi ez a példátlan zsibongás és sutyorgás a gyülekezetében, aztán a kicsődülő nyájjal együtt maga is kivonult a bazilikából a Szent Péter térre, ahol a népes, nyolcvan- vagy akár százezres, turistákból és látogatóba érkezett Pax-funkcionáriusokból összeverődött tömeg úgy fogadta a szóbeszédet, mint a kritikus tömeget elérő, összenyomott plutónium a maghasadás küszöbén.

A Harangok Árkádján, vagyis a járműveknek fenntartott főbejáraton kiszökve a hír az elektronok sebességére gyorsult, majd fénysebességre kapcsolt, hogy aztán annak ezerszeresével, Hawking-meghajtással süvítsen el a Pacem bolygóról. Visszatérve a Vatikánba, az ódon falak mögött telefonok és komlogok pityegése töltötte meg az Angyalvár ormótlan, nyirkos tömbjét, a kőmonstrumot, melyet eredetileg Hadrianus mauzóleumának szántak, s melynek szívében az Inkvizíció Szent Hivatalának dolgozói végezték munkájukat. Egész reggel rózsafüzérek zizegtek és élükre vasalt reverendák surrogtak, ahogy a vatikáni funkcionáriusok visszarobogtak az irodájukba, és rátapadtak a kódolt üzenetekre, az odafentről érkező memókat várva. A személyi kommunikátorok egymás után csipogtak, csiripeltek és rezegtek az ezrével tolongó ügyintézők, katonai parancsnokok, politikusok és a Mercantilus képviseletében eljáró hivatalnokok egyenruháinak zsebeiben és implantjaikban. A pápa holttestének felfedezése után fél órával a pacemi hírügynökségek már csak a végszóra vártak, hogy megkezdjék a sztori közvetítését: a híradósok előkészítették automata holokameráikat, beüzemelték a rendszeren belüli átjátszó műholdak komplett hálózatát, a vatikáni sajtóirodába szalajtották legjobb élő riportereiket, és vártak. Az egyház jóformán korlátlan hatalommal bírt a csillagközi társadalom felett, amiből egyenesen következett, hogy az újságíróknak nem csak azt kellett megvárniuk, amíg független forrásból is megerősítik az információkat: hivatalos engedély nélkül nem közölhettek le semmiféle hírt.

Két órával és tíz perccel azután, hogy holtan találták XIV. Gyula pápát, az egyház megerősítette, hogy a szentatya elhunyt. A hírt a vatikáni államtitkár, Lourdusamy bíboros hivatala jelentette be. Alig néhány másodperccel később a bejelentésről készült felvételt lejátszották a nyüzsgő Pacem minden egyes rádióján és holovetítőjén. A bolygón másfél milliárd ember élt, kivétel nélkül újjászületett keresztények, akik a keresztséget viselték, és túlnyomórészt a Vatikán alkalmazásában álltak, vagy a Pax államát kiszolgáló gigantikus civil, katonai, illetve kereskedelmi hivatalnokréteghez tartoztak. Nem csoda hát, hogy a Pacemen megállt az élet, és mindenki feszült figyelemmel hallgatta a híreket. Még a hivatalos bejelentés előtt útnak indult egy tucat új, arkangyal osztályú csillaghajó, és orbitális bázisukról átkelve szétszóródtak a galaxis spirálkarjának kicsiny, emberlakta területén. Az azonnali ugrás mindegyik hajón szinte nyomban végzett a legénységgel, ám a védett számítógépekbe és kódolt jeladókba táplálva elvitték a pápa halálhírét a hatvan-valahány legjelentősebb, bolygók és csillagrendszerek alkotta érsekségbe. Várható volt ugyan, hogy az arkangyal futárhajók visszafelé felvesznek néhány pápaválasztó bíborost, akik így még időben odaérhetnek a választásra, ám az elektorok nagy része inkább otthon maradt – garantált feltámadás ide vagy oda, senki sem szeret meghalni –, hogy titkosított, interaktív holocédulán küldjék meg az eligo szót, valamint az általuk választott pápajelölt nevét.

Ezenkívül nyolcvanöt Hawking-osztályú Pax hajót – többségében rövid idő alatt nagy gyorsulásra képes fáklyahajókat – helyeztek készenlétbe, hogy vezényszóra relatív sebességre perdüljenek, és ugrási konfigurációba rendeződjenek. Az utazás várható időtartama lehetett néhány nap, de ugyanúgy több hónap is, míg a relatív időcsúszás néhány hétre vagy akár több évre is rúghatott. A hajóknak parancsba adták, hogy várják ki a pacemi űrben azt a tizenöt-húsz szabványnapot, amíg az új pápát megválasztják, majd utána vigyék hírül a Pax fennhatósága alá tartozó, kevésbé fontos rendszerekbe – volt belőlük vagy százharminc, az egyes érsekek hívők milliárdjairól gondoskodtak. Utána ezeken az érsekségeken volt a sor, hogy továbbküldjék a pápa halálának, feltámadásának és újraválasztásának hírét a marginális rendszerekbe, távoli bolygókra, valamint a megannyi határvidéki kolóniára. Végezetül több mint kétszáz pilóta nélküli futárdrónt poroltak le a Pacem-rendszerben, a Pax hatalmas aszteroida-támaszpontján – amint a drónok vevőcsipjeihez befut Gyula pápa újjászületésének és újraválasztásának hivatalos bejelentése, elugranak a Hawking-térbe, hogy közöljék a hírt a Pax hadiflottájának azon elemeivel, amelyek járőrszolgálatot teljesítenek vagy a Számkivetettekkel harcolnak a Nagy Falnak nevezett védelmi vonalak mentén, messze a Pax határain túl.

Gyula pápa kilencedszerre távozott el az élők sorából. A pápa szíve gyenge volt, viszont hallani sem akart róla, hogy mesterségesen – sebészi úton vagy nanoplasztikai beültetéssel – javítsanak az állapotán. Szent meggyőződéssel vallotta, hogy egyik pápa sem hosszabbíthatja meg a számára kiszabott időt, a halála után pedig új pápát kell választani. Az, hogy nyolcszor választották újra ugyanazt a pápát, cseppet sem befolyásolta véleményében. Felravatalozták hát Gyula pápa holttestét, de csak egyetlen este erejéig, mielőtt átszállítanák a Szent Péter-bazilika mögötti házi feltámadási kápolnába; mindeközben a bíborosok és helyetteseik nagyban készülődtek a választásra.

A Sixtus-kápolna bezárta kapuit a látogatók előtt, hogy berendezzék az alig három hét múlva esedékes szavazásra. Ütött-kopott, baldachinos fülkéket cipeltek be a terembe a nyolcvanhárom bíboros számára, akik személyesen tiszteletüket teszik, holovetítőket telepítettek és interaktív adatsíkkapcsolatot létesítettek azok kedvéért, akik nem tudnak jelen lenni, hanem meghatalmazott útján szavaznak. A szavazatszámlálók asztalát a kápolna főoltára elé helyezték, az asztalra akkurátusan kitettek egy köteg cédulát, tűt, cérnát, egy urnát, egy tálat, néhány vászonkendőt, és sok más egyéb tárgyat, majd az egészre széles terítőt borítottak. A betegsegítők asztala az oltár egyik oldalára került, az ellenőröké a túloldalra. A Sixtus-kápolna főbejáratát becsukták, elreteszelték és lepecsételték. Tetőtől talpig páncélba öltözött, hipermodern energiafegyverekkel felszerelt svájci gárdista kommandósok foglalták el őrhelyeiket a kápolna ajtaja és a Szent Péter-bazilika pápai feltámadási szárnyának robbanásbiztos kapuja előtt.

Az ősi protokoll értelmében a választást legkevesebb tizenöt, de legkésőbb húsz nap múlva kellett megtartani. Azok a bíborosok, akiknek a Pacemen volt a székhelye, vagy akik háromhetes időcsúszásra éltek a bolygótól, lemondták a programjaikat, és felkészültek a konklávéra. A világ visszafojtotta lélegzetét.

Vannak olyan kövér emberek, akik gyengeségként viselik a súlyukat, látszik rajtuk, hogy élvhajhászok, és hajlamosak a tespedésre. Mások büszkén vállalják, hogy elhíznak, mintegy hatalmuk gyarapodásának külső lenyomataként. Simon Augustino Lourdusamy bíboros ez utóbbi kategóriába tartozott. Igazi óriás volt, skarlátvörös hegyomlás hivatalos bíborosi ruhájában; a vonásai alapján az ötvenes szabványévei végén járhatott, és ahhoz képest, hogy kétszáz éve élt aktív életet, és több sikeres feltámadáson is átesett, ez idő alatt semmit nem öregedett. Rengő tokájával, erősen kopaszodó fejével és halk, érces hangjával, amely mennyei dörgedelemmé erősödve külön hangosítás nélkül is betöltötte a Szent Péter-bazilikát, Lourdusamy kezdetektől az erőtől duzzadó, egészséges Vatikánt jelképezte. Az egyházi hierarchia legbelsőbb köreiben sokan Lourdusamynak tulajdonították, hogy annak idején, a vatikáni diplomáciai gépezet ifjú, jelentéktelen fogaskerekeként utat mutatott a gyötrelmek és kínok közt hányódó Lenar Hoyt atyának, aki megjárta a hyperioni zarándoklatot, és segített neki megfejteni a titkot, amelynek révén sikerült megszelídíteni a keresztséget, hogy a feltámadás eszközévé válhassék. Úgy tartották, legalább annyira az ő érdeme, mint a nemrégiben elhunyt pápáé, hogy megmentették a kihalás szélén álló egyházat.

Akár volt mögötte igazság, akár nem, Lourdusamy kicsattanó formában volt a szentatya kilencedik, pápasága alatt bekövetkezett halálának másnapján, öt nappal őszentsége feltámadása előtt. Mint a vatikáni államtitkár, a tizenkét szent kongregációt felügyelő bizottság elnöke és a legrettegettebb, leginkább félreismert hivatal – a Hittani Kongregáció, avagy jelenlegi nevén, több mint ezeréves közjáték után ismét: az Egyetemes Inkvizíció Szent Hivatala – prefektusa, Lourdusamy élvezte a legnagyobb befolyást a Kúriában. Amíg őszentsége, XIV. Gyula pápa a Szent Péter-bazilika ravatalán feküdt, várva, hogy az éj leszálltával átszállítsák a feltámadási szárnyba, Simon Augustino Lourdusamy bíboros nagy valószínűséggel a galaxis leghatalmasabb emberévé vált.

Aznap reggel a bíboros ennek nagyon is tudatában volt.

– Megérkeztek már, Lucas? – kérdezte zengő hangon a férfitól, aki idestova kétszáz sűrű éve szolgált mellette személyi titkárként és tótumfaktumként. A gigantikus, párnás, kortalan és tunya Lourdusamy bíboros mellett monsignore Lucas Oddi keszeg, csontos, koravén és izgága képet mutatott. Oddi államtitkár-helyettesi minőségében a felettébb hangzatos „a rejtjel titkára és megbízottja” címet viselte, amit rövidítve csak úgy mondtak: a Megbízott, bár a „Rejtjel” becenév legalább annyira illett volna a magas, ösztövér bencés rendi adminisztrátorhoz, hiszen huszonkét évtizede szolgálta fennakadás nélkül az elöljáróját, de ez idő alatt senki – még maga Lourdusamy sem – látott bele a férfi gondolataiba vagy érzéseibe. Lucas Oddi olyan hosszú ideje volt Lourdusamy jobbkeze, erős embere, hogy a bíboros államtitkár már csak úgy gondolt rá, mint akarata kiterjesztésére.

– Az imént kísérték be őket a legbelső váróterembe – válaszolta monsignore Oddi.

Lourdusamy bíboros elégedetten bólintott. A Vatikánban több mint ezer éve az a hagyomány dívott – az eredete még a Hidzsra előttre vezethető vissza, mielőtt az emberek elhagyták volna a haldokló Földet, hogy gyarmatosítsák a csillagokat –, hogy a nagy horderejű megbeszéléseket nem a magas tisztséget viselő személyek irodájában, hanem azok várótermében tartják. Lourdusamy bíboros államtitkár legbelső váróterme a maga öt négyzetméterével nem volt valami tágas, a spártai berendezést mindössze egy kerek márványasztal alkotta, beépített kommegység nélkül, egy szem ablaka, ha nem lett volna polarizált, s épp ezért teljesen matt az üvege, egy belső loggia lélegzetelállító freskóira nézett volna, a falon lógó két festmény pedig a harmincadik századi mester, Karo-tan keze munkáját dicsérte: az egyik Krisztus szenvedését ábrázolta a Getsemáne-kertben, a másik Gyula pápát (vagyis pápasága előtti énjét, Lenar Hoyt atyát), amint az első keresztségében részesül egy impozáns, androgün külsejű arkangyal által, miközben a Sátán (a Shrike alakját felvéve) tehetetlenül nézi a jelenetet.

A váróteremben lévő négy ember – három férfi és egy nő – a Független Katolikus Transzgalaktikus Kereskedelmi Szervezetek Pánkapitalista Ligáját, avagy közismertebb nevén: a Pax Mercantilust képviselte. A férfiak közül ketten – M. Helvig Aron és M. Kennet Hay-Modhino – akár apa és fia is lehettek volna, minden tekintetben hasonlítottak egymásra: visszafogott, méregdrága köpönyegük, előkelő, konzervatív frizurájuk, alig észrevehetően génmanipulált Régi Föld-i, azon belül is észak-európai arcberendezésük, sőt, még azok az egészen aprócska vörös dísztűk is, amelyekkel jelezték, hogy a Jeruzsálemi, Rodoszi és Máltai Szent János Kórház Szuverén Lovagrendjéhez tartoznak, ahhoz az ősi társasághoz, amelyet a legtöbben csak úgy ismernek, mint a Máltai Lovagrend. A harmadik férfi, egy ázsiai származású illető egyszerű vászonruhát viselt. Iszozaki Kenzónak hívták, és ezen a napon – Simon Augustino Lourdusamy bíboros után – vélhetően az ő kezében összpontosult a második legnagyobb hatalom a Paxban. A Pax Mercantilus utolsó képviselője az ötvenes szabványéveiben járt, fekete haját formátlanul rövidre vágta, arca, mint aki citromba harapott, fésűsfonalas ruhája közönséges szabású. A szóbeszéd szerint M. Anna Pelli Cognanit nevezte meg Iszozaki törvényes örököséül, továbbá azt pletykálták, hogy a nő a Reneszánsz Vektor érsekasszonyának szeretője.

A négy látogató felállt, és fejet hajtott a terembe belépő Lourdusamy bíboros előtt. A bíboros helyet foglalt az asztalnál. Egyedüli külső szemlélőként monsignore Lucas Oddi állva maradt, távolabb húzódott az asztaltól, összefűzte csontos kezét a reverendája előtt, és Karo-tan Getsemáne-kerti Krisztusának elgyötört tekintete a válla felett az egybegyűltek kis csoportjára vetült.

M. Aron és Hay-Modhino odaléptek a bíboroshoz, fél térdre ereszkedtek, és megcsókolták fazettás zafírgyűrűjét, de Lourdusamy egy legyintéssel jelezte, hogy eltekint a további formaságoktól, még mielőtt Iszozaki Kenzo vagy a nő megközelítette volna. A Pax Mercantilus négy követe ismét letelepedett az asztal köré, és a bíboros belefogott a mondandójába.

– Ezer éve ismerjük egymást. Tisztában vagytok azzal, hogy a szentatya ideiglenes távollétében a Szentszék hivatalos képviselőjeként veszek részt ezen a tanácskozáson, és ami ma elhangzik, az ebben a teremben marad. – Lourdusamy szája mosolyra húzódott. – Márpedig, barátaim, sehol a Paxban nincsenek olyan biztonságos és poloskabiztos falak, mint itt.

Aron és Hay-Modhino kényszeredetten elmosolyodott. M. Iszozaki derűs arckifejezése változatlan maradt. M. Anna Pelli Cognani homlokán még inkább összeszaladtak a ráncok.

– Eminenciás uram – szólalt meg a nő –, fogalmazhatok nyíltan?

Lourdusamy megengedőn kinyújtotta felé kövérkés tenyerét. Amióta az eszét tudta, sosem bízott azokban, akik engedélyt kértek, hogy nyíltan fogalmazzanak, büszkén bizonygatták, hogy ami a szívükön, az a szájukon, vagy az „őszintén szólva” kifejezést használták.

– Természetesen, drága barátom. Legnagyobb bánatomra a mai nap halasztást nem tűrő ügyei szűkre szabják az időnket.

Anna Pelli Cognani kurtán biccentett. Megértette az utasítást: szorítkozzon a lényegre.

– Eminenciás uram – mondta –, amikor elhívtuk erre a tanácskozásra, akkor nem csak Őszentsége Pánkapitalista Ligájának elkötelezett tagjaiként kívántunk beszélni önnel, hanem a Szentszék és eminenciád támogatóiként is.

Lourdusamy nyájasan bólintott. Vékony ajkai a pofazacskók rejtekében halvány mosolyra görbültek.

– Mi sem természetesebb.

M. Helvig Aron megköszörülte a torkát.

– Eminenciás uram, a Mercantilus érthető módon érdekelt a közelgő pápaválasztásban.

A bíboros várta a folytatást.

– Ma azzal a céllal jöttünk – vette át a szót M. Hay-Modhino –, hogy mind államtitkári minőségében, mind lehetséges pápajelöltként biztosítsuk eminenciádat: a Liga a közelgő választás után is feltétlen hűséggel foganatosítja majd a Vatikán irányelveit.

Lourdusamy bíboros diszkrét bólintással nyugtázta a hallottakat. Világos volt. A Pax Mercantilus valami úton-módon – Iszozaki hírszerzőhálózata révén – megneszelte, hogy a Vatikán egyházi berkeiben palotaforradalom mehet végbe. Valahogyan kihallgatták a legnagyobb titokban elsuttogott szavakat az ehhez hasonló helyiségekben, ahonnét egy pisszenésnek sem lett volna szabad kiszűrődnie, e szavak pedig így hangzottak: eljött az idő, hogy Gyula pápa helyett új egyházfőt válasszunk. És Iszozaki tudta, hogy ez az ember Simon Augustino Lourdusamy lesz.

– A sajnálatos interregnum alatt – folytatta M. Cognani – kötelességünknek éreztük személyesen, egyszersmind nyilvánosan is biztosítanunk afelől, hogy a Liga ezután is a Szentszék és az anyaszentegyház érdekeit fogja védeni, amint azt két szabványévszázada rendületlenül teszi.

Lourdusamy bíboros bólogatott, de hiába várakozott, a Mercantilus egyik vezetője sem kívánt már hozzátenni az elmondottakhoz semmit. A bíboros egy másodperc erejéig hagyta elkalandozni a gondolatait, és megpróbált magyarázatot lelni arra, hogy Iszozaki személyesen eljött a találkozóra. Azért tette, hogy lássa a reakciómat, nem akart a beosztottjai beszámolóira hagyatkozni, gondolta. Az öreg róka semmi másban nem bízik, csak a saját érzékeiben és benyomásaiban. Lourdusamy somolygott. Hasznos szabály. Hagyta még egy darabig megnyúlni a csendet, de végül megtörte.

– Barátaim – dörmögte –, el sem tudjátok képzelni, milyen jóleső érzés az én szívemnek, hogy négy ilyen elfoglalt és fontos ember a közös gyász órájában felkereste szerény személyemet.

Iszozaki és Cognani kifejezéstelen arccal figyelték, közömbösen, mint az argon, a másik két merkantilista férfin azonban látszott, hogy a szemükben alig leplezett, izgatott várakozás csillog. Ha Lourdusamy ebben a kritikus pillanatban elfogadja a támogatásukat, akkor a Mercantilus azonos szintre kerül a vatikáni összeesküvőkkel: befogadják köreikbe, és majdan egyenrangú partnere lehet az új pápának.

Lourdusamy az asztal fölé hajolt. A bíborosnak ekkor tűnt csak fel, hogy M. Iszozaki Kenzo beszélgetésük alatt egyetlenegyszer sem pislogott.

– Barátaim – lépett tovább –, jó újjászületett keresztényekhez híven, és máltai lovagok lévén – azzal Aron és Hay-Modhino irányába biccentett –, bizonyára nem kell bemutatnom nektek a pápaválasztás menetét. De talán nem haragszotok meg, ha felfrissítem az emlékezeteteket! Miután a bíborosok vagy interaktív megfelelőik bevonulnak a Sixtus-kápolnába, és elreteszelik az ajtót, háromféleképpen választhatnak új pápát: közfelkiáltással, delegálással vagy titkos szavazással. Közfelkiáltásnál a választó bíborosok a Szentlélek sugalmazása alapján mind megnevezik azt az egyvalakit, akit pápaként szeretnének látni. Azt kiáltjuk, eligo, azaz „választom”, majd annak a nevét, akit egyhangúlag kiválasztottunk. Delegálás esetén megbízunk körülbelül tíz-tizenkét bíborost a konklávéból, hogy jelöljék ki a nevünkben az új pápa személyét. A harmadik esetben a választó bíborosok titkos szavazással döntenek, és a pápát csak a szavazatok kétharmadával plusz egy szavazattal lehet megválasztani. A sikeres választást követően az eredményt váró hívők milliárdjai megpillantják a sfumatát, a felszálló fehér füstöt, mely kihirdeti, hogy a keresztények családja új Szentatyát üdvözölhet.

A Pax Mercantilus négy képviselője néma csendben ült az asztalnál. Mind behatóan ismerték a pápaválasztási procedúrát – ezalatt persze nem csupán az elavult mechanizmusokat értve, hanem mindazt a politikai machinációt, nyomásgyakorlást, titkos alkukat, blöffölést és nyílt zsarolást, amely az eljárás gyakori, évszázadokra visszatekintő velejárója. Most kezdték csak kapiskálni, hogy Lourdusamy bíboros miért taglalja ilyen részletességgel azt, ami evidens a számukra.

– Az előző kilenc választáson – folytatta a terebélyes bíboros zengzetes szónoklatát – a pápát mindig közfelkiáltással választottuk meg… a Szentlélek közvetlen közbenjárásával.

Lourdusamy hosszú, feszültséggel terhes hatásszünetet tartott. A háta mögött ott állt monsignore Oddi mozdulatlanná dermedve, akárcsak a festményen szereplő Krisztus, és egyre csak figyelt, szemrebbenés nélkül, akárcsak Iszozaki Kenzo.

– Semmi okom feltételezni – szólalt meg végül Lourdusamy –, hogy az idei választás másként alakulna.

A Pax Mercantilus vezető tisztségviselői moccanni sem mertek. Kis idő múlva aztán M. Iszozaki jelzésértékűen meghajolt. Vette az üzenetet. A Vatikán falain belül senki nem fog puccsot végrehajtani. Vagy ha mégis, Lourdusamy mindent kézben tart, és nincs szüksége a Pax Mercantilus támogatására. Amennyiben az előbbiről van szó, és még nem érkezett el Lourdusamy ideje, újfent Gyula pápa igazgatja majd az egyházat és a Paxot. Iszozaki csoportja rettenetes kockázatot vállalt, mert tudták: ha sikerül szövetségre lépniük a leendő pápával, jutalomból felbecsülhetetlen hatalomra tehetnek szert. Most nem maradt más hátra, mint szembenézni a rettenetes kockázat következményeivel. Száz évvel korábban Gyula pápa egy ennél jóval enyhébb botlásért kiátkozta Iszozaki Kenzo elődjét, megfosztotta a keresztség szentségétől, és arra kárhoztatta a Mercantilus vezetőjét, hogy a katolikus hívők közösségéből – ebbe értelemszerűen beleértendő minden pacemi férfi, nő és gyermek, valamint a Paxhoz tartozó világok túlnyomó többsége – kiszakítva élje le élete hátralevő részét, és haljon igaz halált.

– Fájdalom, de ezennel sürgős teendőim elszólítanak kedves társaságotokból – dübörögte a bíboros.

Még fel sem állt, amikor az egyház hercegének színe elől való távozás bevett protokollját megszegve M. Iszozaki fürgén odasietett a bíboroshoz, lehajolt, és megcsókolta a gyűrűjét.

– Eminenciás uram – mormolta az idős milliárdos, a Pax Mercantilus feje.

Lourdusamy ez alkalommal nem kelt fel székéből, és nem hagyta el a termet, amíg a befolyásos vezérigazgatók mindegyike elébe nem járult, hogy lerója tiszteletét.

Gyula pápa halálának másnapján egy arkangyal osztályú csillaghajó kelt át az Úrliget terébe. Az arkangyal hajók közül egyedül ezt az egyet nem osztották be futárszolgálatra; kisebb volt az újonnan épített hajóknál, és Rafaelnek hívták.

Néhány perccel azután, hogy az arkangyal pályára állt a hamuszínű bolygó körül, levált róla egy landolókomp, és süvítve áthatolt a légkörön. Két férfi és egy nő tartózkodott a fedélzeten. Megszólalásig hasonlítottak egymásra ösztövér testalkatukkal, sápadt bőrükkel, hollófekete, fejbőrükre tapadó rövid hajukkal, csüngő szemhéjukkal és vékony szájukkal – mint három testvér. Dísztelen piros és fekete egyenruhát viseltek, csuklójukon kacifántos kinézetű komlogot hordtak. Meglehetősen furcsa hatást keltett, hogy ott vannak a hajón: az arkangyal osztályú csillaghajók kivétel nélkül végeztek minden emberrel a fedélzetükön, miközben erőszakkal átkeltek a Planck-téren, és a feltámasztó bölcsőknek általában három napra volt szükségük a legénység felélesztéséhez.

Ők hárman azonban nem emberek voltak.

A landolókomp szárnyakat növesztett, aztán egyenletesen sima, áramvonalas páncélzatot képezve a hajó burkolatából Mach 3-as sebességgel átlépte a terminátort, és előbukkant a napfénybe. Alatta lomhán forgott Úrliget, a templomosok hajdani világa – a rommá lőtt tájat égett peremű forradások szabdalták, salakmezők, sártengerek és visszahúzódott gleccserek borították, és a zöld mamutfenyők erőlködve próbálták újra megvetni gyökereiket a talajban. A komp szubszonikus sebességre lassult, átrepült a bolygó egyenlítőjénél keskeny sávban húzódó, mérsékelt övi éghajlatának köszönhetően életképes növénytakaróval bíró térség felett, majd egy folyó mentén haladt tovább, míg meg nem érkezett az egykori Világfa csonkjához. A nyolcvanhárom kilométer széles fatönk még így, megcsonkítva is egy kilométer magasra nyújtózott, s fekete fennsík gyanánt magasodott a déli látóhatár fölé. A komp megkerülte a Világcsonkot, és folytatta útját nyugat felé, a folyó vonalát követve, fokozatosan ereszkedve, mígnem végül leszállt egy széles szikla felszínére, nem messze onnan, ahol a folyó keskeny szurdokba vágott. A két férfi és a nő fürgén lesietett a kompból kibocsátott lépcsőn, majd felmérte a terepet. Az Úrligetnek ezen az oldalán délelőtt volt; a folyó éktelen zajjal robogott a zúgóba, madarak és láthatatlan, fán élő állatok csicseregtek-kurrogtak a folyó alsóbb szakaszánál elterülő sűrű erdőben. A levegőben tűlevelek tömény illata, besorolhatatlan, idegen eredetű zamatok, ázott föld és hamu szaga terjengett. Kétszázötven éve az űrből kilőtt lövedékek felperzselték és a földdel tették egyenlővé a bolygót. Azok a kétszáz méteres templomos fák, amelyek nem menekültek el a bolygóról, és indultak neki az űrnek, a tűzvész martalékává váltak, azon tűzvészé, amely közel egy évszázadig tombolt, mielőtt a nukleáris tél eloltotta volna.

– Óvatosan – figyelmeztette két társát az egyik férfi, miközben lebaktattak a dombon a vízpartra. – Ha minden igaz, a folyó fölé kifeszített monofonalak még a helyükön vannak.

A sudár nő bólintott, majd előhalászott egy lézerfegyvert habpárnás hátizsákjából. A lehető legszélesebb szórásra állította a sugarat, majd végigpásztázott vele a folyón. Pókhálóként villantak fel az addig láthatatlan szálak, megcsillant rajtuk a reggeli harmat, keresztbe-kasul futottak a folyó felett, a vízből kiemelkedő sziklák köré fonódtak, emitt lebuktak, amott feltörtek a tajtékos habokból.

– Azt a területet nem hálózzák be, ahol munkához kell látnunk – állapította meg a nő, és kikapcsolta a lézert. A három idegen átvágott a folyópart alsó szakaszán, majd felkaptatott egy sziklás meredélyen. A gránitfelszín annak idején, még az Úrliget bombázásakor megolvadt, és lávafolyamként hömpölygött a folyóba, az egyik teraszos fennsíkon azonban néhány frissebb nyom arra engedett következtetni, hogy nem olyan régen megbolygatták. Tíz méterrel a folyó szintje felett, egy sziklaorom közelében valami egy krátert vájt ki a tömör kőzetből. A szabályos kört formázó kráternél fél méter mélyen és öt méter szélesen horpadt be a szikla. A délkeleti végén, ahol az olvadt kőzuhatag a hegyoldalon leszánkázva a folyóba csapódott, és permetként borította be a partot, természetes fekete kőlépcső képződött. A sziklatömb kerek odvát feltöltő sötét, simára koptatott kőzet elütött a környező fennsíktól, mint egy gránit olvasztótégelybe helyezett, finomra csiszolt ónixdarab.

Az egyik férfi a horpadásba lépett, lehasalt a sima kőre, és fülét a sziklára tapasztotta. Fél perc múlva felállt, és biccentett társainak.

– Húzódjatok hátrébb! – parancsolta a nő, majd megérintette a csuklójára szerelt komlogot.

A trió öt lépést hátrált, még épp időben, mert a következő pillanatban tömör energianyaláb csapott le az űrből. A madarak és erdei állatok hangos csivitelés közepette, pánikszerűen menekültek a fák fedezékébe. A levegő egy szempillantás alatt ionokkal telítődött, és a túlhevült, forró lökéshullám minden irányban szétterjedt. A fák lombozata és ágai egészen messze, még a sugár becsapódásától ötven méterre is lángra lobbantak. A sima sziklát lángvörös lávatócsává hevítő, vakítóan fénylő kúp átmérője hajszálpontosan megegyezett a kerek mélyedésével.

A két férfinak és a nőnek mindeközben a szeme sem rebbent. Egyenruhájuk feketén parázslott az elviselhetetlen hőségben, amely mintha egy nyitott kemencéből áradt volna kifelé, de mivel a ruha különleges anyagból készült, ezért nem gyulladt meg. Ahogyan a bőrükön sem keletkeztek égési sérülések.

– Letelt az idő – üvöltötte túl a nő az energianyaláb és az elharapózó tűzvihar robaját. Az aranyszínű sugár abban a pillanatban kihunyt. A forró levegő orkánerejű széllökésekkel áramlott be a helyére. A mélyedésben vadul fortyogott a láva.

Az egyik férfi fél térdre ereszkedett, arckifejezéséből ítélve a fülét hegyezte, aztán elégedetten jelzett két társának, és fázist váltott. Az egyik percben még hús-vér alakja volt, csontjai és hajszálai, majd hirtelen emberszabású, krómezüst szoborrá változott. Ezüstösen hullámzó bőrén tisztán tükröződött a kék ég, az égő erdő és a lávató látványa. A szobor beledugta a kezét a lávába, közelebb hajolt, a tó mélyén kotorászott, majd felrántotta a karját. Olybá tűnt, mintha ezüstkeze egybeolvadt volna egy másik ezüstös emberi alak, méghozzá egy nő külső felületébe. A hímnemű krómszobor kihúzta nőnemű párját a sistergő-fröcskölő lávával teli katlanból, és ötven méterrel odébb vonszolta, ahol a fű nem kapott lángra, és a kő lehűlt annyira, hogy elbírja kettejük súlyát. A másik férfi és a nő a nyomukba eredtek.

A krómezüst férfi visszaváltozott emberi alakjába, és fél másodperc múlva a lávából kihúzott nő is követte példáját. A levedlett krómfelület mögött az egyenruhát viselő, rövid hajú nő ikertestvére rejlett.

– Hol van a kölyökszuka? – kérdezte a megmentett nő, aki hajdanán a Rhadamanth Nemes nevet viselte.

– Már nincs a bolygón – felelte megmentője, aki fivérével egyetemben akár a nő testvére vagy férfi klónja is lehetett. – Eljutottak az utolsó távnyelőhöz.

Rhadamanth Nemes elfintorodott. Az ujjait hajlítgatta és a karját mozgatta, mint akinek elgémberedtek a végtagjai.

– Legalább azzal a nyamvadt androiddal végeztem.

– Ki kell ábrándítsalak – javította ki ikertestvére, a névtelen nő. – Elkötötték a Rafael kompját. Az android elvesztette az egyik karját, de a sebészgép életben tartotta.

Nemes kelletlenül bólintott, és hátrapillantott a sziklás hegyoldal irányába, ahol a láva kitartóan folydogált. A monoszálas háló csillogva rajzolódott ki a folyó feletti vörös izzásban. Mögöttük erdőtűz tombolt.

– Nem volt valami… kellemes… odabent. Mozdulni sem bírtam, amikor a hajóról befogtak a teljes fokozatra állított energiasugárral, utána meg a szikla fogságában nem tudtam fázist váltani. Óriási erőfeszítésembe került, hogy kikapcsolt állapotban is fenntartsam az aktív fáziseltolódásos interfészt. Meddig voltam eltemetve?

– Négy földi évig – válaszolta az a férfi, aki ekkor szólalt meg először.

Rhadamanth Nemes nem is annyira meglepetten, mint inkább kérdőn vonta fel vékony szemöldökét.

– Holott a Mag végig tudta, hol vagyok…

– A Mag végig tudta, hol vagy. – A két nő hangja és arcvonásai tökéletesen megegyeztek. – Ahogy azt is, hogy kudarcot vallottál.

Nemes szája halvány mosolyra húzódott.

– Ezt a négy évet tehát büntetésként rótták ki rám.

– Fogalmazzunk úgy, hogy figyelmeztetésnek szánták – mondta a férfi, aki kihúzta a sziklából.

Rhadamanth Nemes lépett egyet-kettőt próbaképpen, az egyensúlyérzékét tesztelve.

– Miért jöttetek vissza értem ennyi idő után? – kérdezte érzelemmentesen.

– A lány miatt – felelte a másik nő. – Hamarosan visszatér közénk. Azt az utasítást kaptuk, hogy mostantól közösen folytassuk a küldetésed.

Nemes bólintott.

A megmentője a nő keskeny vállára helyezte a kezét.

– És hadd emlékeztesselek, hogy a négy év, amit tűzbe és kőbe zárva töltöttél, semmiség ahhoz képest, ami abban az esetben vár rád, ha megint kudarcot vallanál.

Nemes egy hosszúra nyúló pillanatig a férfira meredt, de nem felelt semmit. Aztán a négyes fogat egy pontosan koreografált mozdulattal hátat fordított a lávának meg a lángoknak, felvették egymás lépteinek ritmusát, és tökéletes összhangban a landolókomp felé vették útjukat.

A MadredeDios kopár bolygóján, a Llano Estacado-fennsíkon, amit a sivatagot takaros rácsban, tíz kilométeres közönként pettyező, légkört generáló pilonokról neveztek el, Federico de Soya atya éppen a reggeli miséhez készülődött.

A sivatagi porfészek, Nuevo Atlan lakossága alig háromszáz főt számlált – elsősorban a Pax boxitbányászai tették ki, akik a halálukra vártak, hogy aztán hazamehessenek, de keveredett közéjük néhány megtért máriaista is, akik korgorászként tengették sanyarú életüket a mérgező pusztaságban –, és de Soya atya pontosan tudta, ki az a négy ember, aki eljön a kápolnába a reggeli misére: M. Sanchez, az agg özvegy, akiről az a pletyka terjengett, hogy hatvankét éve, egy homokvihar leple alatt meggyilkolta a férjét; a Perrell ikrek, akik – ki tudja, miért – a düledező templomot részesítették előnyben a bányásztelepen létesített, légkondicionált szövetkezeti kápolnával szemben, illetve a rejtélyes öregember, kinek arca felhólyagosodott a sugárzástól, aki mindig a leghátsó padban térdepelt, és sosem áldozott.

Odakint homokvihar dúlt – nem volt olyan, hogy ne dúlt volna odakint homokvihar –, ezért de Soya atyának futva kellett megtennie a vályogból emelt paplakot a sekrestyétől elválasztó utolsó harminc métert. Indulás előtt átlátszó plasztikgyapot kámzsát húzott a feje fölé és a vállára, hátha akkor nem lepi be teljesen a homok a reverendáját és a birétumát, majd a reverendájának belső zsebébe mélyesztette a breviáriumát, hogy megpróbálja tisztán tartani. Nem sok sikerrel. Valahányszor esténként kibújt a reverendájából vagy feltette a fövegét egy akasztóra, ömlöttek a belsejükből a vörös homokszemcsék, mint alvadt vércseppek egy megrepedt homokórából. Reggelente pedig, amikor kinyitotta a breviáriumát, minden lapozásnál megcsikordult az oldalak közé ragadt homok, és összekoszolta az ujjait.

– Jó reggelt, atyám! – köszöntötte Pablo a papot, miközben de Soya sebesen berontott a sekrestyébe, és ráfordította a rozoga hézagzáró reteszeket az ajtóra.

– Jó reggelt, Pablo, leghűbb ministránsom – mondta de Soya atya. Ami azt illeti, helyesbített magában a pap, Pablo az egyetlen ministránsa. Az együgyű kisfiú – ősrégi szóhasználattal élve lassú felfogású, ám ugyanakkor őszinte, becsületes, hűséges és jóindulatú gyermek – minden hétköznap reggel fél hétkor segített de Soyának celebrálni a reggeli istentiszteletet, vasárnap pedig egymás után kétszer is, noha mindig ugyanaz a négy ember vett csak részt a kora reggelin és egy maroknyi boxitbányász a délelőttin.

A fiú meghajolt, és szélesen bazsalygott. Mosolya mindössze egy pillanatra hervadt le, amikor tiszta, kivasalt karinget húzott ministránsruhájára.

De Soya atya keresztülvágott a termen a miseruhák tárolására szolgáló magas szekrényhez – elhaladtában összeborzolta a lurkó fekete haját –, és szélesre tárta az ajtaját. A homokvihar elnyelte a felkelő napot, a reggelre sivatagi éjszakával vetekedő sötétség borult, és a hideg, díszítetlen szobában mindössze a sekrestye pislákoló lámpája vetett némi fényt. De Soya térdet hajtott, egy percig buzgón imádkozott, azután egyenként felöltötte liturgikus ruháit.

Federico de Soya húsz évig szolgált kapitány atyai rangban a Pax hadiflottájában olyan fáklyahajók parancsnokaként, mint a Boldizsár, és ez idő alatt az általa viselt egyenruhákon csak a kereszt és a papi gallér utalt hivatására. A fáklyahajók kapitányának teljes menetfelszerelését magára aggatta: plaszkevlár páncélt, űrruhát, taktikai implantokat, adatsíklátó szemüveget, mindenható kesztyűt. Ám ezek egyike sem érintette és hatotta meg úgy, ahogy egy plébános egyszerű öltözéke. Az előző négy évben, amióta de Soya kapitány atyát lefokozták, és menesztették a hadiflotta kötelékéből, újra felfedezte régi elhivatottságát.

De Soya átbújtatta a fején a vállkendőt, mely lepel gyanánt omlott a bokájáig. A vállkendőt fehér vászonból szőtték, és a szüntelen homokvihar dacára patyolattiszta maradt, akárcsak a másodikként felöltött alba. A pap a derekára tekerte a cingulumot, s közben elmormolt egy imát. Utána két kézzel kiemelte a fehér stólát a szekrényből, egy pillanatra áhítatosan megtartotta, majd átvetette a nyakán, a selyemsál két végét egymáson keresztezve. A háta mögött Pablo a kis szoba egyik végéből a másikba csörtetett, eltette összesározott kinti csizmáját, és belebújt az ócska plasztikgyapot futócipőbe, amit az édesanyja tanácsára külön a miséhez tartott a plébánián.

De Soya atya felhúzta a miseruhájára a kívül hordott, elölről T alakú keresztet formázó ruhadarabot. A fehér kereszten kétoldalt halványlila szegély futott végig: de Soya ezen a reggelen arra készült, hogy miközben szentségi áldást mond, szép csendben kiszolgáltatja a bűnbánati szentséget az állítólagos férjgyilkos özvegynek az első sorban és a titokzatos sugárfertőzött alaknak a leghátsóban.

Pablo ekkor nagy garral odarobogott hozzá. Teli szájjal vigyorgott, és zihálva kapkodta a levegőt. De Soya atya a fiú fejére helyezte a kezét, megpróbálta lesimítani a rakoncátlan hajtincseket, lecsillapítani és megnyugtatni a kis gézengúzt. De Soya felemelte a kelyhet, levette jobb kezét a fiú kobakjáról, és a kendővel letakart kupa fölé tartotta.

– Jól van – mondta halkan.

Pablo az ünnepélyes pillanat hatása alá kerülve nyomban letörölte a vigyort a képéről, aztán vezetésével a kétfős menet kilépett a sekrestye ajtaján, és elindult az oltár felé.

De Soya azonnal észrevette, hogy ezúttal nem négyen, hanem öten tartózkodnak a kápolnában. Most is eljött mindenki, aki máskor is szokott – a szokott helyükön térdeltek le, álltak fel, és térdeltek le újra –, de a kis előcsarnok és a templomhajó közti szuroksötét, árnyékos részen ott állt valaki más is, egy magas, némaságba burkolózó alak.

A megújult szentmise alatt az idegen jelenlétével folyton magára vonta de Soya atya figyelmét, hiába tett meg mindent, hogy kirekessze a külvilágot, és csak a szent misztériumra koncentráljon, melynek részese volt.

– Dominus vobiscum – kántálta de Soya atya, aki szentül hitt abban, hogy idestova háromezer éve velük van az Úr… velük, mindannyiukkal.

– Et cum spiritu tuo – folytatta de Soya atya, és amíg Pablo utánamondta, a pap egy árnyalatnyit elfordította a fejét, hogy megnézze, nem vetül-e rá a fény a magas, vékony alakra a templomhajó mögötti sötét zugban. Az idegen azonban rejtve maradt.

A misekánon közben de Soya atya megfeledkezett a titokzatos alakról, a figyelmét sikerült maradéktalanul a tömpe ujjaival magasba emelt ostyára összpontosítania.

– Hoc est enim corpus meum – nyilvánította ki tisztán a jezsuita, érezte a kimondott szavak erejét, és tízezredszer fohászkodott azért, hogy a Megváltó vére és kegyelme révén lemoshassa magáról a hadiflotta kapitányaként elkövetett erőszakos cselekedetek bűnét.

Mint mindig, ezúttal is egyedül a Perell ikrek járultak az áldoztatórácshoz. De Soya elmormolta a litániát, és felajánlotta az Oltáriszentséget a két fiatalembernek. Ellenállt a késztetésnek, és nem pislantott oda a templom végében álló, árnyékba húzódó alakra.

A mise végére szinte vaksötét lett a kápolnában. A szél süvítése elnyomta a záróimákat és a hívők válaszait. A kis templomban nem volt áram – soha nem is vezették be –, és a falakon égő tíz gyertya reszketeg fénye nemigen hatolt át a homályon. De Soya atya elmondta az utolsó áldást, majd átvitte a kelyhet a sötét sekrestyébe, és visszarakta a helyére, a kisebbik oltárra. Pablo kapkodva lerángatta a karinget, és magára kapta az esőpelerinjét.

– A holnapi viszontlátásra, atyám!

– Rendben, és köszönöm, Pablo. Ne feledd… – De már elkésett vele. A fiú addigra ugyanis kiviharzott az ajtón, és szélsebesen elrohant a fűszermalomba, ahol az apjának és nagybátyjainak segített az őrlésben. Vörös homok kavargott a levegőben a rosszul záródó ajtó körül.

De Soya atya ilyenkor általában kihámozta magát a miseruhájából, és az összes tartozékkal együtt visszatette a szekrénybe, majd később a nap folyamán átszállítmányozta a paplakba kimosni őket. Ezen a reggelen azonban magán hagyta a tunikát, a stólát, az albát, a cingulumot és a vállkendőt. Volt egy olyan érzése, hogy szüksége lesz rájuk, ahogyan a Szénzsák-hadjárat idején a plaszkevlár páncélra is szüksége volt.

A magas férfi egyszer csak feltűnt a sekrestyébe nyíló ajtóban. Arcvonásait még mindig árnyék fedte. De Soya atya az ismeretlent figyelte, várta, hogy mit lép, és alig bírta megállni, hogy ne vessen keresztet, vagy ne tartsa pajzsként maga elé a maradék néhány áldozati ostyát, mintha egy vámpírral vagy a Sátánnal szállna szembe. A falakon kívül a szél süvítése velőtrázó sikollyá fokozódott.

A titokzatos alak kilépett a sekrestyében égő lámpa rubinvörös fénykörébe. De Soya azonnal felismerte Marget Wu kapitányt, a Pax Flotta főparancsnokának, Maruszyn tengernagynak szárnysegédjét és hivatalos összekötőjét. Aznap reggel de Soyának másodszor kellett helyesbítenie: Marget Wut időközben előléptették admirálissá. A vöröses fényben tisztán csillogtak a gallérjára tűzött rangjelzések.

– De Soya kapitány atya? – szólalt meg az admirális.

A jezsuita ólmosan megrázta a fejét. Még csak fél nyolc volt a bolygón, ahol egy nap huszonhárom órából állt, de máris végtelen fáradtság lett úrrá rajta.

– De Soya atya, kapitány nélkül – válaszolta.

– De Soya kapitány atya – ismételte meg Wu admirális, és ez alkalommal kérdésnek nyoma sem volt a hangjában. – Ezennel újból behívjuk aktív szolgálatra. Tíz percet kap, hogy összeszedje a személyes holmiját. Ha végzett, velem együtt távozik. A behívó mostantól érvényes.

Federico de Soya felnyögött, és lehunyta a szemét. Sírás környékezte. Kérlek, Uram, vedd el tőlem ezt a kelyhet. Ám amikor kinyitotta a szemét, a kehely még mindig ott volt az oltáron, és Marget Wu admirális még mindig őrá várt.

– Értettem – suttogta a pap, majd lassan, gondosan megszabadult megszentelt öltözékétől.

A XIV. Gyula pápa halálát és sírbatételét követő harmadik napon valami megmozdult a szentatya feltámasztó bölcsőjében. A keskeny köldökzsinórok meg a parányi robotszondák visszahúzódtak és nyomtalanul felszívódtak. A kőtömbön kiterített tetem eleinte mozdulatlanul hevert, leszámítva, hogy csupasz mellkasa időnként megemelkedett, majd visszaesett. Kisvártatva a holttest láthatóan megvonaglott, nyöszörögni kezdett, és – hosszú-hosszú percek múlva – felkönyökölt. A meztelen férfi végül nagy sokára felült, és a gazdagon hímzett selyemből és vászonból szőtt halotti lepel lecsúszott a derekára.

A férfi percekig ült a márványlap szélén, fejét remegő kezébe temetve. Csak akkor kapta fel a fejét, amikor a feltámadási kápolna falában halk surrogással félresiklott egy rejtekajtó. Piros öltözetben pompázó bíboros vágott át a félhomályban, léptei nyomán selyem zizzent, gyöngyszemek koccantak egymásnak. A bíboros mellett magas, jóképű férfi lépdelt. Haja ősz volt, szeme szürke, és hétköznapi, mégis elegáns, szürke egyrészes flanelöltönyt viselt. A bíboros és társa mögött három lépéssel lemaradva két svájci gárdista zárta a sort, még a középkorban kialakult fekete-narancssárga csíkos egyenruhájukban. A gárdisták nem viseltek fegyvert.

A márványlapon ülő meztelen férfi erősen hunyorgott, mint akinek a szemét még a félhomályos kápolnában derengő tompa fény is bántja. Végül aztán kitisztult a látása.

– Lourdusamy – krákogta a feltámasztott férfi.

– Duré atya – mondta Lourdusamy bíboros, aki egy túlméretezett ezüstkelyhet tartott a kezében.

A meztelen férfi elhúzta a száját, és a nyelvét öltögette, mintha epés ízzel a szájában ébredt volna. Élemedett korú férfi volt, beesett arca aszkéta életmódról tanúskodott, tekintete szomorúan csillogott, újonnan feltámasztott testét réges-régi hegek borították. A mellkasán két vörösen duzzadó keresztség lüktetett.

– Milyen évet írunk? – kérdezte hosszú hallgatás után.

– Az Úr 3131. évét – felelte a bíboros. Megállt a márványlapon trónoló férfi mellett, és nem mozdult el mellőle.

Paul Duré atya lehunyta a szemét.

– Tehát ötvenhét év telt el az előző feltámadásom óta. Kétszázhetvenkilenc évvel ezelőtt következett be a távnyelők bukása. – A férfi szeme felpattant, és a bíborosra nézett. – Kétszázhetvenkilenc évvel ezelőtt mérgeztél meg, és gyilkoltad meg I. Teilhard pápát.

Lourdusamy bíboros öblösen felkacagott.

– Te aztán hamar magadhoz térsz a feltámadás utáni kábaságból, ha ennyire jól megy a számolás.

Duré atya tekintete ekkor a bíborosról a magas, szürkébe öltözött férfira vándorolt.

– Albedo. Azért jöttél, hogy szemtanúja légy ennek a hitszegésnek? Vagy lelket kell öntened idomított Júdásodba?

A magas férfi egy szót sem szólt. Lourdusamy bíboros annyira összepréselte vékony száját, hogy ajkai egészen elvesztek a pirospozsgás pofazacskók között.

– Kívánsz még mondani valamit, mielőtt visszatérsz a pokolba, ellenpápa?

– Számodra nincs mondanivalóm – mormolta Duré atya, és azzal imára hunyta a szemét.

A két svájci gárdista kétfelől megragadta Duré atya vézna karját. A jezsuita nem fejtett ki ellenállást. Az egyik gárdista a homlokánál fogva hátrafeszítette a feltámasztott férfi fejét, vézna nyaka ívben meghajlott.

Lourdusamy bíboros kecsesen közelebb libbent. Selyem kabátujjának redői alól szarumarkolatú kés villant elő. Amíg a gárdisták lefogták a passzívan tűrő Durét, kinek ádámcsutkája mindinkább kiugrott a feje hátrafeszítésével, Lourdusamy egy folyamatos, legyezőszerű mozdulattal megsuhintotta a pengét. Vér spriccelt Duré elmetszett nyaki verőeréből.

Lourdusamy hátrébb lépett, nehogy összevérezze a köpenyét, visszacsúsztatta a kést a kabátujjába, és odaemelte a haldokló elé a széles peremű kelyhet, hogy felfogja a sugárban ömlő vért. Amikor a kehely szinte színültig megtelt, és már a vér sem zubogott annyira, Lourdusamy intett a svájci gárdistáknak, mire azok egyből elengedték Duré atya fejét.

A feltámasztott férfiból ismét elszállt az élet. Feje hátranyaklott, szeme csukva, szája tátva maradt, elvágott torka vörösen ásított, mint egy szörnyűséges, szaggatott szélű vigyorra húzott, kirúzsozott száj. A két svájci gárdista visszafektette a holttestet a márványlapra, és elvették a halotti leplet. A meztelen hulla sápadtnak tűnt, sebezhetőnek: feltépett torok, forradásos mellkas, hosszú, fehér ujjak, hamuszürke has, ernyedt hímvessző, pipaszár lábak. A halál – és ez a feltámadás korában is érvényes volt – még azokkal sem bánik kegyesen, akik egész életüket az önmegtartóztatás jegyében élték le.

Miközben a gárdisták távolabb menekítették a csodaszép leplet, Lourdusamy bíboros a nehéz kehelyből a halott ember szemébe, tátott szájába, a nyakán tátongó mély vágásba, a mellkasára, a hasára és az ágyékára csorgatta a vért. A tetemen szétterülő skarlátvörös folyadék tökéletesen illett a bíboros harsány színű köpenyéhez, és élénkségben még felül is múlta azt.

– Sie aber seid nicht fleischlich, sondern geistlich – dünnyögte Lourdusamy bíboros. – Te nem vagy testben, hanem lélekben.

A magas férfi felvonta a szemöldökét.

– Csak nem Bach?

– De bizony – felelte a bíboros, miközben letette a kiürült kupát a holttest mellé. Biccentett a svájci gárdistáknak, ők pedig ráborították a hullára a dupla rétegű leplet. A vér azonnal átütött a míves anyagon.

– Jesu, meine Freunde – tette hozzá Lourdusamy.

– Sejtettem – mondta a magas férfi. Kérdő pillantást vetett a bíborosra.

– Úgy van – helyeselt Lourdusamy bíboros. – Mehet.

A szürkébe öltözött férfi megkerülte a ravatalt, és megállt a két gárdista mögött, akik éppen az utolsó simításokat végezték a vér áztatta halotti leplen. Amikor felegyenesedtek, és elléptek a márványtömbtől, a szürkébe öltözött férfi a két gárdista tarkójához emelte lapáttenyerét. A gárdisták szeme elkerekedett, szájuk szélesre tárult, de kiáltani már nem maradt idejük: a következő pillanatban tágra nyílt szemükből és szájukból éteri fény izzott fel, bőrük áttetszővé vált, testükben narancsvörös lángok csaptak fel, és egyszerűen megszűntek létezni. Elpárologtak, hamunál is finomabb szemcsékké porladtak.

A szürkébe öltözött férfi összedörzsölte két tenyerét, hogy leporolja a vékony rétegben rájuk rakódott mikrohamvakat.

– Micsoda veszteség, Albedo tanácsos! – hümmögte Lourdusamy bíboros mély basszusával.

A szürkébe öltözött férfi a félhomályban szállingózó, alig látható porszemcsékre sandított, majd visszanézett a bíborosra. Megint felvonta kérdőn a szemöldökét.

– Nem, nem, dehogy – mennydörögte Lourdusamy. – A lepelre értettem. Az életben nem fog kijönni belőle a folt. Minden feltámasztás után újat kell készítenünk. – Azzal megfordult, és suhogó köpenyében a rejtekajtó felé indult. – Kövessen, Albedo! Beszédem van önnel, és délelőtt még hálaadó szentmisét kell bemutatnom.

A rejtekajtó bezárult a két férfi mögött, és a feltámadási kamrára ismét csend telepedett. Az ürességtől kongó teremben nem maradt más, csupán a letakart holttest és a tompa fényből elősejlő szürke ködszitálás, a nemrégiben elhunytak távozó lelkeit sejtető, lágyan kavargó, apránként elenyésző permet.

2.

A héten, amikor Gyula pápa kilencedik alkalommal hunyt el, és Duré atyát ötödszörre is megölték, Aenea és én százhatvanezer fényévre voltunk az elrabolt Föld nevű bolygón – a Régi Földön, a valódi Földön. Egy G-típusú csillag körül keringtünk, amely akár a Nap is lehetett volna, de mégsem volt az, a Kis Magellán-felhőben, amely akár a Föld szülőgalaxisa is lehetett volna, de csak egy közönséges galaxis volt.

Különösen alakult a hetünk. Nem tudtuk, hogy a pápa meghalt, de hát honnan is tudhattuk volna, ha egyszer az áttelepített Föld és a Pax közötti kapcsolatot egyedül a kikapcsolt állapotban lévő távnyelőkapuk biztosították. Igazából mai fejjel tudom, hogy Aenea mégis értesült a pápa haláláról, de hogy milyen úton-módon jutott el hozzá a hír, azt akkoriban még nem is sejtettük. Nekünk mindenesetre sosem beszélt arról, hogy mik történnek a Pax-rendszerben, és egyikünknek sem jutott eszébe megkérdezni. A Földön kialakított életünk a száműzetés éveiben végtelenül egyszerű, békés és érzelemgazdag mederben folyt, amit a jelen távlatából nehéz felfogni, és szinte fáj felidézni. Akárhogy is, az a bizonyos hét érzelmekben gazdag volt ugyan, de egyszerűnek vagy békésnek semmiképpen nem nevezném: az öreg építész, akihez Aenea az előző négy évben elszegődött tanítványnak, hétfőn jobblétre szenderült, és másnap, egy zimankós keddi napon el is temettük a sivatagban, hogy minél hamarabb túlessünk ezen a szomorú kötelességen. Aenea szerdán ünnepelte a tizenhatodik születésnapját, de a jeles eseményt beárnyékolta a Taliesin Közösségre telepedő gyász és zavarodottság, így aztán külön A. Bettikkel tettünk csak egy kísérletet a megünneplésére.

Az android csokoládétortát sütött, Aenea kedvencét, én pedig napokig dolgoztam azon, hogy díszes sétabotot faragjak egy vaskos faágból, amit az öreg építész kötelező jelleggel szervezett, piknikkel egybekötött kirándulásainak egyikén találtunk a közeli hegyekben. Akkor este kimentünk a sivatagba, Aenea meseszép tanoncházikójába, megeszegettük a tortát, és pezsgőt ittunk hozzá, de Aenea végig nyomott hangulatban volt, és máshol járt az esze – az öregember halála és a közösségben eluralkodó pánik nem hagyta nyugodni. Most már tudom, hogy a figyelmét bizonyára más dolgok vonták el, elsősorban a pápa halála, a láthatáron gyülekező véres események, és a tudat, hogy a végéhez közeleg a négy legbékésebb év, amiben valaha részünk lesz.

Jól emlékszem, miről beszélgettünk Aenea tizenhatodik születésnapjának estéjén. Aznap korán besötétedett, és lehűlt a levegő. Az otthonos házikón kívül, melyet Aenea négy éve kőből és ponyvából húzott fel a tanoncok vizsgafeladata gyanánt, homokvihar tombolt, és a szél csikorogva cibálta a zsályacserjéket meg a jukkapalántákat. Körbeültük a sziszegő lámpást, pezsgőspoharainkat meleg teával teletöltött bögrékre cseréltük, és halk szavakat váltottunk, miközben a homok a fölénk boruló ponyvatetőn sercegett.

– Fura – mondtam. – Tudtuk, hogy idős és beteg ember, de mintha egyikünk sem feltételezte volna, hogy valóban meghalhat. – Természetesen az öreg építészről beszéltem, nem a távolban regnáló pápáról, aki nem jelentett valami sokat a számunkra. Ráadásul a száműzött Földön Aenea mentora nem viselte a keresztséget, ahogyan senki más sem. A halála végérvényes volt, szemben a pápáéval, akinek ez csupán átmeneti állapot.

– Az az érzésem, hogy számított rá – suttogta Aenea. – Az elmúlt hónapban sorra magához rendelte a tanoncait. Búcsúzóul még átadott valamennyi bölcsességet.

– Veled milyen bölcsességet osztott meg? – kérdeztem. – Már ha nem titok vagy túlságosan személyes.

Aenea mosolyogva hajolt a gőzölgő tea fölé.

– Eszembe véste, hogy a megbízót mindig rá lehet venni, hogy az eredeti árajánlat kétszeresét kifizesse, amennyiben a felmerülő pluszköltségeket apránként adagoljuk neki azután, hogy az építkezések megkezdődtek, és már látszik, hogyan fog kinézni az épület. Azt mondta, ezek után az ügyfél már nem visszakozhat, és lényegében horogra akadt, mint pisztráng a horgászzsinóron.

A. Bettikkel mind a ketten felnevettünk. Nem tiszteletlenségnek szántuk – az öreg építész kivételes szerzet volt, egy túláradó egyéniséggel megáldott igazi zseni –, de attól még, hogy szomorúan és szeretettel gondoltunk vissza rá, tisztában voltunk azzal is, hogy az önzés és az alattomosság éppúgy a személyisége részét képezte. Mellesleg nem azért hivatkozom rá mindenhol „öreg építészként”, mert ködösíteni akarok: a kibrid személyiségének sablonjához egy Hidzsra előtti embert rekonstruáltak, akit Frank Lloyd Wrightnak hívtak, és a 19–20. században alkotott. A Taliesin Közösségben hatalmas tisztelet övezte, és mindenki csak Mr. Wrightnak szólította, még a régebbi, vele egyidős tanoncok is, de nekem mindig öreg építész maradt amiatt, ahogyan Aenea beszélt leendő mentoráról, még mielőtt a Régi Földre jöttünk.

Valószínűleg egy rugóra járt az agyunk A. Bettikkel, mert így szólt:

– Különös, nem?

– Mire gondolsz? – kérdezte Aenea.

Az android elmosolyodott, és megvakarta bal karját, amely közvetlenül a könyöke alatt sima csonkban végződött. Az utóbbi néhány évben felvette azt a szokást, hogy a csonkját vakarássza. A sebészgép életben tartotta az androidot a landolókompon, amivel átrepültünk a távnyelőn, és elhagytuk az Úrligetet, de a kémiai felépítése eléggé különbözött az emberekétől, ezért a hajó nem tudott új kart növeszteni neki.

– Arra – mondta az android –, hogy az egyház, noha komoly térnyerést tudhat magáénak az emberek mindennapos életében, arra a kérdésre mindmáig nem tudott megnyugtató választ adni, hogy van-e az embereknek lelke, amely a halál után távozik a testből. Ezzel szemben Mr. Wright esetében tudjuk, hogy a kibrid személyisége nem szűnt meg létezni a testével együtt… Más kérdés, hogy azóta megsemmisült-e, de a halála után egy darabig létezett.

– Biztos vagy te ebben? – kérdeztem. A tea átmelegített, finom volt. Aeneával vettük – jobban mondva, csereberéltük – a sivatagban egy indián piacon, melynek helyén Scottsdale városának kellett volna lennie.

Az android helyett Aenea válaszolt a kérdésemre.

– Igen. Apám kibrid személyisége túlélte a teste elpusztítását, és eltárolta magát egy Schrön-hurokba anya koponyájában. Azután sem tűnt el, mert tudtuk, hogy a megaszférában különálló entitásként fennmaradt, majd egy időre befészkelte magát a Konzul hajójának számítógépébe. A kibridek személyisége holisztikus hullámfrontként terjed tovább az adatsík vagy a megaszféra mátrixa mentén, míg vissza nem tér a Magban található MI-forráshoz.

Ezt már korábban is elmagyarázták nekem, de akkor sem értettem meg.

– Jó, de hová lett Mr. Wright MI-alapú személyiségének hullámfrontja? Idekint, a Magellán-felhőben nyilván semmi kapcsolat nincs a Maggal. Errefelé nincsenek adatsíkok.

Aenea letette az üres bögrét a padlóra.

– Pedig lennie kell valamiféle kapcsolatnak, mert különben sem Mr. Wright, sem az összes többi idecsődített rekonstruált kibrid személyiség nem működött volna. Ne feledd, az InforMag a távnyelőket összekötő Planck-teret használta közvetítő közegnek, és ott bujkált egészen addig, amíg az utolsókat rúgó Hegemónia lerombolta a távnyelőhálózatot, amelyen keresztül meg lehetett közelíteni.

– Az Űr Ami Összeköt – idéztem fel az erre vonatkozó kifejezést a vén költő művéből, az Énekekből.

– Igen – mondta Aenea. – Mondjuk sosem szerettem ezt a nevet. Rémesen ostoba.

– Hagyjuk most, hogy mi a neve – feleltem. – Én azt nem értem, hogyan terjedhet idáig… egy másik galaxisba.

– A Mag által a távnyelőkhöz használt közeg minden irányban végtelen kiterjedésű – magyarázta Aenea. – Átszövi a téridőt. – Kis barátnőm ekkor morcos arcot vágott. – Nem is, rosszul mondom. Éppenséggel a téridő az, ami átszivárog a közegen… az Űr Ami Összeköt túlmutat téren és időn.

Gyorsan körülnéztem. A lámpás elegendő fényt biztosított, és megvilágította a sátorszerű épület belső terét, kint azonban sötétség honolt, és fütyült a szél.

– Úgy érted, a Mag keze mégiscsak elér idáig?

Aenea megrázta a fejét. Már jó néhányszor körbejártuk a témát. Régen sem értettem, hogy mi a lényege, és ezen az estén sem lettem okosabb.

– A kibridek olyan MI-kkel állnak összeköttetésben, amik tulajdonképpen nem is tartoznak a Maghoz – mondta Aenea. – Ilyen volt Mr. Wright személyisége. Akárcsak az apám… a második Keats kibridje.

Ezzel elérkeztünk ahhoz a részhez, amit soha nem értettem.

– Az Énekekben az olvasható, hogy a Keats kibrideket, beleértve az apádat is, Ummon, a Mag egyik MI-je hozta létre. Ummon elmondta az apádnak, hogy a Mag kísérletezte ki a kibrideket.

Aenea feltápászkodott, és a menedékház bejáratához sétált. A ponyva vadul csapkodott a szélben a bejárat mindkét oldalán, de megtartotta az alakját, és nem engedte be a homokot. A lány jól megépítette.

– Az Énekek Martin bácsi költeménye – emlékeztetett. – Elmondta az igazat, amennyire tőle telt. De nem értette a történet minden elemét.

– Ezzel nincs egyedül – zártam rövidre a témát. Odamentem Aeneához, és a karomba zártam. Éreztem, hogy kicsit máshogy simul hozzám a háta, a válla és a karja, mint négy éve, amikor először átöleltem. – Boldog születésnapot, kölyök!

A lány felpillantott rám, majd a mellemre hajtotta a fejét.

– Köszönöm, Raul.

Ifjú barátom más szempontból is megváltozott azóta, hogy tizenkét szabványéves korában megismertem. Mondanám, hogy a köztes években nővé érett, hiszen a csípője kikerekedett, és elnyűtt pulóvere alatt láthatóan kigömbölyödtek a mellei, de én mégsem egy felnőtt nőt láttam magam előtt. Persze nem volt már gyerek, de felnőttnek sem neveztem volna. Nekem ő csak… Aenea maradt. A szeme még mindig sötéten csillogott – intelligencia sugárzott belőle, kutakodón fürkészte az embert, és halvány szomorúság tükröződött benne, mint aki titkos tudás birtokosa –, és valahányszor rám függesztette tekintetét, a letaglózó erejű hatás nem maradt el: úgy éreztem, mintha fizikailag megérintene. Barna haja leheletnyivel sötétebb színezetet öltött az elmúlt években, és az előző év tavaszán rövidre vágatta – rövidebbre, mint az enyém volt, amikor bő tíz éve a hyperioni Polgárőrségben szolgáltam, és ha végigsimítottam a fején, a hajszálak épphogy kikandikáltak az ujjaim közül –, de egész nap kint dolgozott a szabadban, és az arizonai napfény kiszívta a haját, előcsalva itt-ott a régi szőke sávokat.

Megálltunk az ajtóban, hallgattuk a ponyván csikorgó homokot. A. Bettik néma árnyalakként húzódott mögöttünk a háttérbe. Aenea egyszer csak két kezébe fogta a kezem. Lehet, hogy aznap töltötte be a tizenhatot, és kislányból ifjú hölggyé cseperedett, de parányi keze eltűnt óriási tenyeremben.

– Raul?

A szemébe néztem, és vártam, hogy folytassa.

– Megtennél valamit a kedvemért? – kérdezte halkan, egészen halkan.

– Igen – feleltem habozás nélkül.

Megszorította a kezem, és tekintetét a lelkem legmélyére fúrta.

– Megtennél nekem valamit holnap?

– Meg.

Nem vette le rólam a szemét, és a szorítása sem enyhült.

– Bármit, amit kérek?

Erre már nem válaszoltam azonnal. Tudtam, beláthatatlan következményekkel járhat, ha megígérem neki, de azt is tudtam, hogy az előttem álló különös, csodálatos gyerek még soha nem kért semmilyen szívességet tőlem. Nem ő kérte, hogy kísérjem el őrült odüsszeiájára, a vén költő, Martin Silenus ígértette meg velem, hogy Aeneával tartok, pedig akkor még nem is ismertem. Tudtam, hogy akár olyasmit is kérhet tőlem, amit – tiszta lelkiismerettel vagy anélkül – képtelen lennék teljesíteni. Viszont nemet sem tudtam mondani Aeneának.

– Igen – feleltem. – Megteszem, amire kérsz, bármi legyen is az. – Abban a pillanatban éreztem, hogy elvesztem… és feltámadtam.

Aenea mást már nem mondott, csupán bólintott, még egyszer megszorította a kezem, és visszafordult a fény, a torta, és türelmesen várakozó android barátunk felé. Másnap pedig világossá vált, hogy egészen pontosan mit is kért tőlem, és hogy milyen borzasztó nehéz lesz betartanom a neki tett ígéretemet.

Itt egy pillanatra megállok. Most jövök csak rá, hogy önök talán nem is tudják, ki vagyok. Legfeljebb akkor, ha olvasták a történetem első pár száz oldalát, melyek azonban, mivel újra kellett hasznosítanom a mikropergament, amelyre soraimat körmöltem, már csak a ’deák memóriájából hívhatók elő. Pedig az elveszett lapokon az igazat írtam meg. Vagy legalábbis azt, amit akkor igaznak hittem. Mindenesetre megpróbáltam igazat mondani. Többé-kevésbé.

Figyelembe véve, hogy amikor először kíséreltem meg mikropergamenre vetni Aenea történetét, az eredmény az újrahasznosítóban kötött ki, és hogy a ’deák végig a szemem előtt volt, kénytelen vagyok feltételezni, hogy senki sem olvasta a krónikát. Akárhogy is nézzük, önmagában az, hogy egy Schrödinger macskájának dobozára hajazó kivégzőgubóban írtam tele oldalakat, orbitális pályára állítva a kietlen Armaghast körül – a macska doboza alig több mint egy helyhez kötött energiaburok, belélegezhető levegővel, légfrissítővel és ételszintetizálóval, egy priccsel, egy asztallal, a ’deákkal, valamint egy ciánkapszulával, amelyből bármelyik másodpercben kiszökhet a mérges gáz a találomra időzített izotópkibocsátás pillanatában –, gyakorlatilag garantálja, hogy önök soha nem olvashatták a művemet.

Én azonban korántsem vagyok ebben annyira biztos.

Különös dolgok történtek akkortájt. Azóta is nemegyszer különös fordulatot vettek az események. Szóval inkább nem vonok le elhamarkodott következtetéseket azzal kapcsolatban, vajon elolvasta-e vagy el fogja-e olvasni valaha bárki akár az első körben teleírt oldalakat, akár ezeket itt.

Addig is hadd mutatkozzam be még egyszer. A nevem Raul Endymion. A keresztnevem rímel arra, hogy „tahó” – néha bizony az tudok lenni –, a vezetéknevemet pedig egy kihalt egyetemvárosról, Endymionról kaptam, mely az isten háta mögötti Hyperionon található. Hozzátenném, a „kihalt” szót nem árt némi fenntartással kezelni, lévén pont a vesztegzár alá vont városban találkoztam először a vén költővel, Martin Silenusszal, aki réges-régen megírta az Énekek című betiltott elbeszélő költeményt. A kalandjaim is ott kezdődtek. A „kaland” szót ironikusan értem, bár éppenséggel úgy is lehet értelmezni, hogy az egész élet egy nagy kaland. Mert igaz ugyan, hogy utazásom kalandosan indult – megpróbáltam kimenteni a tizenkét éves Aeneát a Pax markából, és biztonságosan elkísérni a messzi Régi Földre –, ám azóta annyi szeretetben, veszteségben és csodában volt részem, amihez másoknak egy emberöltő is kevés.

De elkalandoztam. A történetnek ezen a pontján, a pápa, valamint az öreg építész halálának hetén, azon a héten, amikor a száműzetésben megünnepeltük Aenea baljóslatú tizenhatodik születésnapját, harminckét éves voltam, magas és erős, nem sok mindenhez értettem a vadászaton meg a bunyózáson kívül, a partvonalról néztem azokat, akik mutatták az utat, még nem nőtt be a fejem lágya, és nagyon közel jártam ahhoz, hogy fülig beleszeressek abba a lányba, akit húgomként védelmeztem, aki – nekem úgy tűnt – egyik napról a másikra ifjú hölggyé cseperedett, akit a barátomnak nevezhettem.

Ezenkívül jó, ha megemlítem, hogy nemcsak Aeneáról írok, hanem sok minden másról is – a Pax-rendszerben végbemenő eseményekről, Paul Duré haláláról, a Rhadamanth Nemes nevű némber visszahozataláról, Federico de Soya atya gondolatairól –, ezeket pedig nem feltételezésekre alapozom, nem extrapolálom, és nem is az ujjamból szopom, mint ahogy Martin Silenus korában a regényeket volt szokás. Tudok róluk. Belelátok de Soya atya gondolataiba, és tudom, milyen ruhát viselt aznap Albedo tanácsos, de nem azért, mert mindentudó vagyok, hanem mert bizonyos későbbi események és felismerések lehetővé tették, hogy mindenbe betekintést nyerjek.

Később minden világos lesz. Legalábbis remélem.

Bocsássanak meg, amiért ilyen nyögvenyelősen mutatkoztam be újból. A férfi, akiről Aenea kibrid édesapját mintázták – egy John Keats nevű költő –, utolsó levelében így búcsúzott barátaitól: „Mindig is ügyetlen voltam a meghajlásnál.” Ez voltaképpen rám is igaz, legyen szó elköszönésről, üdvözlésről vagy – mint talán most is – váratlan viszontlátásról.

Inkább ismét elmerülök hát az emlékeimben, és kérem, nézzék el nekem, ha így első nekifutásra kissé zavarosan öntöm őket szavakba.

Aenea tizenhatodik születésnapja után három napon és három éjen át megállás nélkül süvített a szél és kavargott a porvihar. A lány ezalatt elkóborolt valahová. Az elmúlt négy évben volt időm hozzászokni az eltűnéseihez, amiket ő csak „kimenőnek” hívott; az első néhány alkalommal még tövig rágtam a körmöm, amikor napokig színét sem láttam, de azóta általában már nem idegeskedtem emiatt. Most viszont a szokásosnál jobban aggódtam: az öreg építész halála felkorbácsolta a kedélyeket, és nyugtalan szorongással töltötte el a huszonhét tanoncot meg a hatvan-egynéhány fős kisegítő személyzetet a sivatagi táborban, amelyet az öreg építész Taliesin Westnek nevezett. A porfelleg, természetéből adódóan, tovább fokozta a feszültséget. A családok és a kisegítők zöme a közelben lakott, a sivatagi terméskőből felhúzott hálókörletek egyikében, amelyeket Mr. Wright a mesterlegényeivel a központi épülettől délre építtetett; maga a táborkomplexum már-már erődítményre hajazott magas falaival, belső udvaraival és fedett sétányaival – ezeket főleg akkor értékeltük, amikor át kellett iszkolni egyik épületből a másikba a homokviharokban –, ám ahogy telt-múlt az idő, és sem a nap nem bújt elő, sem Aenea nem került elő, egyre idegesebb lettem.

Naponta többször elzarándokoltam a tanoncházhoz: a hajlék az épületegyüttes legtávolabbi pontján volt, majdnem negyed mérföldre északra, a hegyek irányában. Sosem találtam otthon – a bejárat nincs kipányvázva, és Aenea hagyott nekem egy üzenetet, hogy ne aggódjak, mert csak a szokásos kirándulásai egyikére ment, és van nála elég víz –, viszont minél többször látogattam el a menedékházba, annál nagyobb elismeréssel adóztam előtte.

Négy évvel korábban, amikor Aeneával együtt megérkeztünk a Pax hadihajóról lopott landolókomppal, mindketten a végkimerülés határán álltunk, fizikailag leharcoltan, tele égési sebekkel, arról nem beszélve, hogy android barátunk a hajó sebészgépében gyógyulgatott. Az öreg építész és a tanoncai szívélyes fogadtatásban részesítettek, és azonnal befogadtak maguk közé. Mr. Wrightot látszólag cseppet sem lepte meg, hogy egy tizenkét éves gyerek az egész világot átszelte, és bolygóról bolygóra távolt, mert mindenáron fel akarta keresni őt, és megkérni, hadd legyen a tanítványa. Emlékszem, az első napon az öreg építész megkérdezte tőle, mit tud az építészetről. „Semmit”, felelte csendesen Aenea. „De azt tudom, hogy magánál kell kitanulnom a mesterséget.”

Nyilvánvalóan ez volt a helyes válasz. Mr. Wright közölte Aeneával, hogy az előtte érkezett tanoncok kivétel nélkül – mint később kiderült, mind a huszonhatan – feladatot kaptak: meg kellett tervezniük és fel kellett építeniük a saját sivatagi menedékházukat. Ez amolyan felvételi vizsga volt. Az öreg építész biztosította a legfontosabb nyersanyagokat a telepről – ponyva, terméskő, cement, egy kevés leselejtezett fűrészáru –, de a tervezést és az érdemi munkát teljes egészében a lányra bízta.

Mielőtt munkához látott volna (én nem álltam be tanoncnak, úgyhogy megelégedtem azzal, hogy felállítottam egy sátort a főépület mellett), Aeneával felkerekedtünk, és végigjártuk a már meglévő tanoncházakat. A legtöbben a sátorszerű kunyhók különféle változatait részesítették előnyben. A célnak megfeleltek, és még ki is néztek valahogy – az egyik ilyen kunyhó kivételesen tetszetős formatervezéssel büszkélkedhetett, ugyanakkor Aenea arra is rámutatott, hogy ha egy kicsit is feltámad a szél, egyből be fogja hordani a homokot és az esőt –, de egyik sem lett különösebben emlékezetes.

Aenea tizenegy napig dolgozott a menedékén. Természetesen besegítettem neki a cipekedésben, és a föld elhordásából is kivettem a részem (A. Bettik ekkor még lábadozott… eleinte a sebészgépben, aztán átkerült a tábor gyengélkedőjére), ám a tervezést és a munka dandárját a lány egymaga végezte el. Az eredmény egy ámulatba ejtő menedékház lett, ahová naponta négyszer látogattam el Aenea utolsó sivatagi kimaradása alatt. Aenea az épület központi szárnyát a földbe süllyesztette, hogy szinte mindenhol a talajszint alá kerüljön. Azután kockaköveket rakott le szorosan egymás mellé, hogy a padló egyenletes felületet képezzen. A kőburkolatot tarkabarka szőnyegekkel és takarókkal borította, amikhez a tizenöt mérföldre lévő indián piacon jutott hozzá. A ház mélyebben fekvő központi része köré nagyjából egy méter magas falakat húzott, de a nappali szintjének süllyesztésével nyert belmagasság határozottan nagyobbnak tűnt. A falakhoz ugyanazt a durva „sivatagi építőanyagot” használta, amit Mr. Wright a főépületek homlokzataihoz, válaszfalaihoz és felépítményéhez, és Aenea még a technikáját is eltanulta tőle, holott az öreg építész soha nem magyarázta el neki.

Azzal kezdte, hogy köveket gyűjtött a sivatagban meg a magaslati helyen lévő tábort övező számtalan folyómederben és vízmosásban. A kövek sokféle méretben és színben sorakoztak – volt köztük lila, fekete, rozsdavörös és mélybarna –, némelyikbe petroglifákat véstek, de akadtak olyanok is, amelyekben fosszilis maradványokat találtunk. Miután elegendő mennyiségű követ halmozott fel, Aenea faszerkezetet ácsolt, majd a méretesebb köveket lapos oldalukkal befelé belehelyezte ebbe a keretbe. Ezt követően napokon keresztül perzselődött a tűző napon, miközben homokot lapátolt fel a vízmosások aljáról, majd a törmeléket talicskával az építkezési területre hordta, és ott a cementtel összekeverve betont állított elő belőle. A beton idővel megkötött, és a helyén tartotta a kődarabokat. Ez a módszer egy igencsak otrombán összegányolt beton- és kőszerkezetet eredményezett – sivatagi kőművesmunka, fogta rá Mr. Wright –, ami furcsamód mégis szépen nézett ki: a színes kövek elő- előtünedeztek a betonfelület mögül, mindenütt repedések szabdalták a falakat, és tapintható volt a textúrájuk. A helyükre került falak talajszint felett körülbelül egy méter magasra nyújtóztak, és elég vastagok voltak ahhoz, hogy napközben ne engedjék be a forró sivatagi levegőt, éjszaka viszont bent tartsák a meleget.

A menedék első ránézésre elég egyszerűnek tűnt, de aki jobban megnézte, az rájött, hogy meglehetősen összetett – nekem hónapokba telt, mire feltűntek a formatervezés során eszközölt apró fortélyok. Az ember meggörnyedve először az előtérbe lépett, egy kőből épített, ponyvával fedett, előtetős zárt verandára, ahol három széles lépcső vezetett félkörívben a nappaliba nyíló, falazott faszerkezetes ajtóhoz. A csigavonalban ereszkedő veranda egyfajta légzsilipként funkcionált, kívül rekesztve a sivatagi homokot és a zord időjárást, míg a felülre kifeszített ponyvatető – amely majdnem olyan hatást keltett, mint két, egymást átfedő orrvitorla – szintén kidomborította a bejárati szakasz zsilip jellegét. A „nappali” mindössze három méter hosszú és öt méter széles volt, de ennél jóval tágasabb érzetet nyújtott. Aenea az egyik sarkot kinevezte étkezőnek és pihenőhelyiségnek, és odatelepített egy magasított kőasztalt, amelyet falba mélyesztett padokkal vett körül, de létesített még néhány beugró alkóvot és kőtömböt ülőhely gyanánt az északi falhoz is, ahol épített magának egy kandallót. A falban valódi kőkémény húzódott, amely egyetlen ponton sem érintkezett ponyvával vagy fával. A téglafalak és a ponyvatető között – ülve hozzávetőleg szemmagasságban – szúnyoghálós ablakok futottak faltól falig a menedék északi és déli oldalán. A körpanorámát biztosító keskeny nyílások elé belülről sátorlapot lehetett húzni vagy fa zsalugátert csúsztatni. Aenea a ponyvatetőt a tábor roncstelepén guberált régi üvegszálas rudakkal merevítette ki, és kecsesen ívelő kupolákkal, hirtelen magasba törő csúcsokkal, katedrálisokra jellemző boltívekkel és furcsa szögben behorpadó gyűrődésekkel tagolta.

Még egy hálószobát is kialakított magának. Ezt is a nappaliból választotta le két, hatvanfokos szögben elforduló lépcsőfokkal; a fülkét az enyhén lankás domboldalba vájta, és egy, a helyszínen talált óriási kőlappal zárta le. A vizet nem vezették be a házba – mindenki a közös zuhanyzót és vécét használta a melléképületben –, de azért Aenea kőből épített az ágya (furnérlemez emelvény matraccal és takaróval) mellé egy tündéri kis mosdót meg egy kádat, és hetente többször felforralt egy nagy adag vizet a főépület konyhájában, majd vödrönként elcipelte a házikóba, hogy forró fürdőt vegyen.

A ponyvatetőn és a falakon átszűrődő fény napkeltekor melegen simogatott, dél körül nyúlósan szétfolyt, este pedig narancsszínben tündökölt. Aenea még arra is odafigyelt, hogy a menedék megfelelő szögben álljon az óriáskaktuszokhoz, a fügekaktusz-cserjékhez és a szarvacsagancs-páfrányok helyzetéhez képest, mert így minden napszakban a ponyva más-más szakaszára vetültek a különböző alakzatú árnyékok. Meghitt, kellemes kis lak volt. De ha kis barátnőm nem tartózkodott otthon, akkor szabályosan kongott az ürességtől.

Említettem, hogy a tanoncokon és a kisegítőkön idegesség lett úrrá az öreg építész halálát követő napokban. A teljes kétségbeesés talán pontosabban írja le a helyzetet. Aenea háromnapos távollétét nagyrészt azzal töltöttem, hogy közel kilencven ember aggodalmas hadoválását hallgattam – szerencsére soha nem fordult elő, hogy mindenki egyszerre legyen egy légtérben, mert Mr. Wright nem szeretett nagy tömegben enni, és ezért még vacsorázni is váltott turnusban jártunk a kantinba, hosszú szüneteket közbeiktatva –, és úgy éreztem, egyre jobban elhatalmasodik rajtuk a pánik, ahogy telnek a napok, és egyik homokvihar söpör át a táboron a másik után. Aenea távolléte nagymértékben hozzájárult a hisztériához: ő volt a legfiatalabb tanonc Taliesinben – sőt, a legfiatalabb ember –, a többiek azonban mostanra megszokták, hogy tőle kérnek tanácsot, és odafigyelnek arra, amit mond. Kerek egy hét leforgása alatt elvesztették a mentorukat és a szellemi vezetőjüket.

A születésnapot követő negyedik reggelen egyszer csak elült a homokvihar, és Aenea visszatért a táborba. Úgy esett, hogy aznap éppen elmentem kocogni napfelkelte után, és megláttam, amint a McDowell-hegység irányából átkel a sivatagon: vékony alakjának, rövid hajának körvonalai kirajzolódtak a tündöklő hajnali napfényben, és abban a pillanatban eszembe jutott, milyen volt először megpillantani az Időkripták völgyében a Hyperionon.

Közelebb érve Aenea is észrevett, és szélesen elvigyorodott.

– Halihó, Boo! – kiáltotta el magát. Elcsépelt vicc volt, egy könyvből vette, amit egészen kicsi korában olvasott.

– Halihó, Scout! – kiabáltam vissza, folytatva a belső poént, amit rajtunk kívül senki más nem értett.

Egymástól öt lépés távolságra megálltunk. Legszívesebben a karomba kaptam volna, magamhoz szorítottam volna, könyörögtem volna, hogy soha többé ne tűnjön el így. De nem tettem. A rézsútos, szikrázó reggeli napsugarak megnyújtották a bokorkaktuszok, tüskés bokrok és zsályacserjék árnyékát, narancsfényben fürösztve cserzett bőrünket.

– Milyen a morál a táborban? – kérdezte Aenea. Láttam rajta, hogy koplalt az elmúlt három napban, pedig megígérte, hogy nem fog. Mindig is vézna alkat volt, de most szinte kilátszottak a bordái vékony ruhája alól. Az ajka kiszáradt és kicserepesedett. – Nagyon feldúltak?

– Téglákat szarnak félelmükben – feleltem. Éveken keresztül mellőztem a Polgárőrségben felszedett szókincsemet, mondván, nem gyerekfülnek valók, de egy tizenhat éves lány előtt már nem kell finomkodnom. Főleg, hogy kezdettől cifrábban káromkodik nálam.

Aenea pajkosan mosolygott. A verőfényes napsütés kiemelte a szőke sávokat rövid hajában.

– Mit várjon az ember egy rakás építésztől, nem igaz?

Megdörzsöltem az állam, ujjaim alatt sercegett a sűrű borosta.

– Nem tréfadolog, kölyök. Eléggé ki vannak akadva.

– Hát igen – bólintott Aenea. – Fogalmuk sincs, mitévők legyenek, vagy hová menjenek most, hogy Mr. Wright nincs többé. – A lány elnézett a Közösség tábora felé. Nem sok látszott belőle, csak néhány aszimmetrikus kő- és ponyvaformáció bukkant elő a kaktuszok és bozótok vonala fölött. A napfény megcsillant a láthatatlan ablakokon és az egyik szökőkúton. – Hívjunk össze mindenkit a zenepavilonba! Beszélni szeretnék velük – mondta Aenea, majd lendületes léptekkel elindult Taliesin felé.

Így indult az utolsó nap, amit együtt töltöttünk a Földön.

Itt most félbeszakítom a történetem. Ahogy visszahallgatom magam a ’deákról, emlékszem, hogy ennél a résznél tartottam egy rövid szünetet. Eredetileg ugyanis azt terveztem, hogy elmesélek mindent, ami a négyéves száműzetésünk alatt történt velünk a Régi Földön. Mesélni akartam a tanoncokról, a Taliesin Közösséghez tartozó emberekről, a szeszélyes, szemétkedésre hajlamos öreg építészről, zsenialitásáról, gyermeki lelkesedéséről. Mesélni akartam Aeneával folytatott megannyi beszélgetésemről a bolygón töltött negyvennyolc helyi hónap alatt (a Régi Föld-i hónapok – és ezen mindig elképedtem – tökéletes összhangban voltak a Hegemóniában/Paxban érvényes szabványhónapokkal!), meg arról, ahogyan lassan ráeszméltem, milyen elképesztő éleslátás és képességek birtokában van Aenea. Végezetül mesélni akartam a négy év alatt tett kirándulásaimról: a landolókomppal körberepültem a Földet, autóval számtalan kaland közepette átszeltem Észak-Amerikát, futólag érintkezésbe léptem más elszigetelt emberi közösségekkel, akik mind egy-egy kibrid történelmi alak köré szerveződtek (az egyik legemlékezetesebb utazásom Izraelbe és Új-Palesztinába vezetett, a kibrid Názáreti Jézus követői közé). Mégis, amint meghallom a ’deák felvételén beálló csendet a történetek elmesélése helyett, az első gondolatom mindjárt az, hogy jó okom volt kihagyni a sztorikat.

Mint említettem volt, amikor ezeket a sorokat írom, az Armaghast körül keringek, Schrödinger macskájának dobozába zárva, és várom, hogy a börtönöm mikor bocsátja ki az izotóprészecskét, és aktiválja vele egy időben a részecskedetektort. A két esemény szimultán bekövetkeztekor az újrahasznosító berendezés körüli statikus energiamezőbe épített cianidgáz kiszabadul. A halál nem fog azonnal beállni, de közel járok majd hozzá. És bár eleinte fogadkoztam, hogy nem fogok kapkodni, és ráérősen mesélem el a történetünket – kettőnk történetét Aeneával –, utólag észrevettem, hogy időnként rövidre vágtam az anyagot, és próbáltam minél hamarabb eljutni a lényeges momentumokhoz, mielőtt elbomlik a részecske, és kiáramlik a gáz.

Visszamenőlegesen nem fogom felülbírálni a döntésemet. Mindössze annyit tennék hozzá, hogy a Földön töltött négy évet egyszer majd mindenképpen érdemes lenne elmesélni: a Közösségben kilencven rendes, bonyolult, számító és érdekes ember élt, egyszóval olyanok, mint bármely más emberi lény, és jó lenne, ha a történetük fennmaradna az örökkévalóságnak. A földi felfedezőútjaim – akár a komppal csavarogtam, akár az öreg építésztől kölcsönkapott 1948-as favázas kombival – szintúgy megérnek egy misét… Talán még egy elbeszélő költemény is kikerekedne belőlük.

Csakhogy nekem nincs költői vénám. Nem, én annak idején, vadászok kalauzaként nyomolvasó voltam, és most az a dolgom, hogy nyomon kövessem Aenea nővé érését, messiássá válását, és ha csak tehetem, hanyagoljam a kitérőket. Ehhez tartom hát magam.

Az öreg építész előszeretettel hívta a Közösség telepét „sivatagi tábornak”. A legtöbb tanonc „Taliesinnek” nevezte, ami walesi nyelven annyit tesz: „fénylő homlok”. (Mr. Wright Walesből származott. Hetekig törtem a fejem, hogy melyik bolygót hívják Walesnek a Pax területén vagy a Határvidéken, mire észbe kaptam, hogy az öreg építész az űrutazás korszaka előtt élt.) Aenea gyakran csak úgy emlegette: „Taliesin West”, amiből még egy magamfajta mamlasz is ki tudta következtetni, hogy valahol lennie kell egy Taliesin Eastnek.

Amikor három éve megkérdeztem erről Aeneát, elmagyarázta, hogy az eredeti Mr. Wright a Taliesin Közösség első telephelyét az 1930-as évek elején a wisconsini Spring Greenben építette fel – Wisconsin a réges-régi észak-amerikai nemzetállam, az Egyesült Államok egyik politikai és földrajzi alegysége volt. Kíváncsiságból megkérdeztem Aeneát, hogy az első Taliesin hasonlított-e arra, amelyikben mi éltünk, mire azt felelte:

– Nem igazán. A wisconsini Taliesint többször újjá kellett építeni… Mind a lakóházakat, mind a közösség táborát… mert rendszeresen leégett. Mr. Wright részben azért épített ide ennyi medencét és szökőkutat, hogy legyen mivel oltani, ha majd elkerülhetetlenül tűz üt ki a telepen.

– Szóval az első Taliesint az 1930-as években hozta létre? – kérdeztem.

Aenea megrázta a fejét.

– Nem, 1932-ben az első Taliesin Közösséget nyitotta meg – felelte. – Bár lényegében azért gyűjtött maga köré tanítványokat, hogy ingyen dolgoztassa őket… egyrészt megépítették álmai otthonát, másrészt élelmet termeltek neki. Mindez a nagy gazdasági világválság idején történt.

– Az meg micsoda?

– Egy olyan időszak, amikor ez a tisztán kapitalista nemzetállam rossz gazdasági helyzetbe került – mondta Aenea. – Ne feledd, a gazdaság akkoriban még nem globális alapokon működött, és erősen függött a magánkézben lévő intézményektől, amelyeket bankoknak hívtak, aranytartalékoktól meg a fizikai pénz értékétől… konkrét pénzérméktől és bankjegyektől, amelyeknek valódi értéket tulajdonítottak. Persze az egész egy közmegegyezésen alapuló hallucináció volt, és a harmincas években a hallucináció rémálommá vált.

– Jézusom – sóhajtottam.

– Bizony – mondta Aenea. – Lényeg, ami lényeg, a középkorú Mr. Wright még jóval ezelőtt, Kr. u. 1909-ben elhagyta a feleségét és hat gyerekét, és lelépett Európába egy férjes asszonnyal.

Nem tagadom, döbbenten pislogtam, amikor ezt meghallottam. Kicsit nehezemre esett megbarátkoznom a gondolattal, hogy az öreg építész – aki a nyolcvanas évei közepén járt, amikor négy éve megismertem – aktív nemi életet élt, ráadásul ennyire botrányosat. Azt sem értettem igazán, hogy mi köze mindennek a Taliesin Easttel kapcsolatos kérdésemhez.

Aenea szép lassan rátért arra is.

– Amikor Mr. Wright hazament a másik nővel – folytatta, miközben jót derült azon, ahogy csüngök a szavain –, megkezdte az első Taliesin… a wisconsini otthona építkezési munkálatait. A házat Mamah-nak szánta…

– Az anyukájának? – zavarodtam teljesen össze.

– Mamah Borthwicknek – betűzte le Aenea a nő keresztnevét. – Mrs. Cheney-nek. A másik nőnek.

– Ó!

Aenea ekkor kissé elkomorult.

– A botrány lerombolta az építészeti praxisát, és megbélyegzett ember lett belőle az Egyesült Államokban. Ő azonban lendületéből mit sem vesztve felépítette Taliesint, és próbált új pártfogókat keresni. Az első felesége, Catherine nem volt hajlandó elválni tőle. Az újságok… papírra nyomtatott, rendszeres időközönként forgalmazott adatbázisok… éltek-haltak az efféle pletykákért, és tovább szították a parazsat, nem hagyták kialudni.

Az udvaron sétálgattunk, amikor feltettem Aeneának a magam kis egyszerű kérdését Taliesinről, és emlékszem, válaszának ennél a részénél megálltunk a szökőkút mellett. Mindig elámultam azon, milyen széles körű ismeretekkel rendelkezik ez a gyerek.

– Aztán 1914. augusztus 15-én egy taliesini munkás agyában elpattant valami, egy baltával lemészárolta Mamah Borthwicket, a fiát, Johnt, és a lányát, Marthát, elégette a testüket, majd felgyújtotta az egész épületegyüttest. Utána még végzett Mr. Wright négy barátjával és segédjével, mielőtt savat ivott volna. A teljes komplexum porig égett.

– Jóságos ég – suttogtam. Az ebédlőcsarnok felé néztem, ahol az öreg kibrid építész a beszélgetésünkkel egy időben éppen néhány legrégebbi tanoncával ebédelt.

– Soha nem adta fel – mondta Aenea. – Pár nappal később, augusztus 18-án Mr. Wright egy mesterséges tavat szemrevételezett a Taliesin-telken. Egyszer csak átszakadt a gát, amin állt, őt pedig elsodorta egy esőzések miatt felduzzadt patak. Csodával határos módon kiúszott a sebes árból. Néhány héttel később nekilátott az újjáépítésnek.

Akkor érteni véltem, mit akart ezzel elmondani az öreg építészről.

– És mi miért nem abba a Taliesinbe kerültünk? – kérdeztem, miközben andalogva magunk mögött hagytuk a sivatagi udvaron csobogó szökőkutat.

Aenea a fejét csóválta.

– Jó kérdés. Nem tudom, áll-e egyáltalán ezen a helyreállított Földön. Az viszont egészen biztos, hogy Mr. Wrightnak nagyon sokat jelentett. 1959. április 9-én ezen a helyen hunyt el… Taliesin Westtől nem messze… de a wisconsini Taliesin közelében helyezték végső nyugalomra.

Megtorpantam. Eddig eszembe sem jutott, hogy az öreg építész meghalhat, és a gondolat nyugtalansággal töltött el. A száműzetésünket az állandósult állapot, a zavartalan lét és az önmegújulás jellemezte, Aenea viszont ezzel emlékeztetett, hogy egyszer mindennek vége szakad, és senki nem él örökké. Vagyis így volt ez addig, amíg a Pax el nem hozta az emberiségnek a keresztséget és a fizikai feltámadást. Ám a Közösségben – sőt, talán az elhurcolt Föld egészén – senki nem viselt keresztséget.

A beszélgetés három évvel korábban hangzott el. Aznap reggel pedig, egy héttel azután, hogy az öreg kibrid építész meghalt, és mi hozzá méltatlanul eltemettük abba a kicsiny mauzóleumba, amelyet még ő emelt kint a sivatagban, készen álltunk szembenézni a feltámadás nélküli halál következményeivel és a vég eljövetelével.

Míg Aenea elment mosakodni a fürdőpavilonba, ahová mosni is jártunk, addig én megkerestem A. Bettiket, és nyakunkba szedtük a tábort, hogy szétkürtöljük a zenepavilonban tartandó gyűlés hírét. A kék bőrű androidot látszólag cseppet sem lepte meg, hogy éppen Aenea, a tábor legfiatalabb tagja hívja össze és vezeti le a gyűlést. A. Bettikkel az eltelt évek alatt csendben megfigyelhettük, hogy a lány a Közösség legfőbb pillérévé válik.

A térről először a hálókörletekhez, onnan pedig a konyhához ügettem. Ott aztán megkongattam a méretes harangot, amit a vendégek körletéhez vezető lépcső fölött, egy csinos kis toronyban húztak fel. Azok a tanoncok vagy munkások, akikkel személyesen nem tudom felvenni a kapcsolatot, így majd meghallják a harangzúgást, és eljönnek kideríteni, hogy mi ez a nagy felhajtás.

A konyhából, ahol a szakácsok néhány segéddel egyetemben már a távozásomkor elkezdtek kibújni a kötényükből, és a kezüket törölgették, átvonultam a tágas közösségi kantinba, és bejelentettem a gyűlést a kávéjukat szürcsölő táborlakóknak (a gyönyörű teremből pompás kilátás nyílt észak felé a McDowell bérceire, ezért aztán néhányan láttak minket visszatérni Aeneával, és tudták, hogy valami készülőben van). Utána bekukkantottam Mr. Wright kisebb, privát étkezdéjébe – sehol senki –, majd átporoszkáltam a műterembe. Valószínűleg az egész telepen ez a helyiség nyújtotta a legvonzóbb látványt: hosszú sorokban tolongtak egymás mellett a rajzasztalok és az iratszekrények a lapos hajlású ponyvatető alatt, a reggeli fény két irányból, kiugró ablakokon áradt be a szobába. A nap ekkor már egészen magasra hágott, a tetőt sütötte, és az átforrósodott ponyva illata kellemesen csiklandozta az orrom, miközben az aranyló fényben gyönyörködtem. Aenea egyszer azt mondta, hogy Mr. Wright valójában azért vándorolt nyugatra és alapította meg a második Taliesint, mert itt olyan érzése volt, mintha a szabad ég alatt táborozna, mintha egy fényből, ponyvából és kövekből szőtt teremben dolgozna.

A műteremben tíz-tizenkét tanonc lézengett – senki nem dolgozott, hiszen az öreg építész nem volt többé köztük, hogy megmondja, milyen projektbe fogjanak bele –, és amikor közöltem, hogy Aenea szeretné, ha mindannyian összegyűlnénk a zenepavilonban, egyikük sem emelt kifogást. Nem morogtak, és nem jegyezték meg, hogy milyen dolog az, hogy egy tizenhat éves tinédzser egy munkanap kellős közepén összehív kilencven embert, akik mind idősebbek nála. Éppen ellenkezőleg: a tanoncok arcán megkönnyebbülés tükröződött, amikor meghallották, hogy Aenea visszatért, és átvette az irányítást.

A műteremből a könyvtár felé vettem az irányt, ahol az évek alatt sok-sok boldog órát töltöttem el, majd benéztem a konferenciaterembe, amely csak négy, padlóba épített világító panelből kapott fényt. Mindkét helyen szóltam a gyűlésről azoknak, akiket ott találtam. Aztán elcsattogtam a sivatagi kőművesmunkával készült fedett sétány betonútján a kabarészínházhoz, ahol az öreg építész szombat esténként élvezettel vetítette le a kedvenc filmjeit. A színházba lépve, a tömör kőfalak és a tető, a hosszúkás, lejtős teremben húzódó, piros vánkosokkal kipárnázott deszkapadok, a kitaposott vörös szőnyeg meg a mennyezetről függő fehér karácsonyi égők százainak láttán mindig bizsergető érzés fogott el. Annak idején, a táborba érkezve Aeneával döbbenten konstatáltuk, hogy az öreg építész szombat esténként minden egyes tanoncától és azok családtagjaitól megkövetelte, hogy „kiöltözzenek vacsorához” – ódivatú szmokingba, fekete nyakkendővel, olyan stílusban, amit ősrégi történelmi holókban látni. A nők furcsa kőkorszaki ruhakölteményekben pompáztak. Mr. Wright biztosította az ünneplőt azok számára, akik elmulasztották magukkal hozni a Földre menekülés közben, az Időkriptákon vagy távnyelőkön keresztül.

Az első táborban töltött szombatunkon Aenea szmokingban, kikeményített ingben és fekete nyakkendőben jelent meg a számára előkészített ruha helyett. Az öreg építész sokkos arckifejezését látva le mertem volna fogadni, hogy menten kipenderít minket a Közösségből, és kénytelenek leszünk a sivatagban tengetni életünket. Ehhez képest a ráncos arcot szélesre húzódó mosoly gyűrte fel, és a következő pillanatban az öreg építész hangos nevetésben tört ki. Ettől kezdve soha nem kérte meg Aeneát, hogy bármi mást vegyen fel.

A szombati díszvacsora vagy közös zenélésben folytatódott, vagy átvonultunk a kabarészínházba megtekinteni egy mozifilmet – avítt, celluloidszalagra rögzített képkockákat, amelyeket vetítőgép sugározott a vászonra. Kicsit úgy éreztem magam, mint aki beletanul a barlangrajzok élvezetébe. Hozzám hasonlóan Aenea is kedvelte az öreg építész által választott filmeket – a huszadik századból ránk maradt, gyakran fekete-fehér, kétdimenziós alkotásokat –, és valami oknál fogva, amit bővebben soha nem fejtett ki, Mr. Wright azt szerette, ha filmnézés közben a „hangsáv” – optikai ákombákom – is ott fut végig a vásznon. Igazából egy évig kellett a filmszínházba járnunk, mire az egyik tanonctól megtudtuk, hogy a hangsávnak elvileg nem szabadna látszania a vásznon.

A kabarészínház ma kongott az ürességtől, a karácsonyi égők füzérei sem világítottak. Nem időztem sokat odabent, mentem tovább. Szobáról szobára, épületről épületre jártam, tanoncokat, munkásokat és családtagokat toboroztam, mígnem a szökőkútnál összefutottam A. Bettikkel, és csatlakoztunk a többiekhez a nagy zenepavilonban.

A roppant méretű pavilon egyik végét széles színpad foglalta el, előtte hat sorban rendezték el az ülőhelyeket, soronként tizennyolc kárpitozott széket. A bordóra (az öreg építész kedvenc színére) festett cédrusfa falakat a másutt is látható tömör sivatagi építőanyagokkal pótolták ki. A vörös szőnyeggel borított színpadon mindössze egy hangversenyzongora és néhány cserepes növény árválkodott. A fa- és acélgerendákból ácsolt tetőszerkezetre a jól ismert fehér ponyva volt kifeszítve. Aenea egyszer elmondta, hogy az első Mr. Wright halála után a ponyvatető helyére műanyag hullámlemezek kerültek, mert az építtetők belefáradtak, hogy a vásznat néhány évente le kellett cserélni. A mi Mr. Wrightunknak azonban visszatérésekor az volt az első dolga, hogy feltépette az összes hullámlemezt – a központi műterem üvegmennyezetével egyetemben –, és ismét beengedte a fehér vásznon átszűrődő természetes fényt a termekbe.

A. Bettikkel letáboroztunk a zenepavilon hátsó végében, miközben a tanoncok és munkások susmorogva helyet foglaltak. Az építőmunkások közül néhányan a széksorok melletti lépcsőn ácsorogtak, vagy hátul maradtak velem és az androiddal, mint akik nem mernek a csizmájukkal sarat hordani a szőnyegre, és összepiszkolni az elegáns kárpithuzatot. Aztán félrelibbent az oldalsó függöny, Aenea a színpadra szökkent, és a csarnokban egy csapásra elhalt a zsibongás.

Mr. Wright zenepavilonja remek akusztikai adottságokkal rendelkezett, de Aeneának fel sem kellett emelnie a hangját, ami valahogyan mindig messzire elhallatszott. Most is egészen halkan szólalt meg.

– Köszönöm, hogy eljöttetek. Úgy éreztem, beszélnünk kell.

Jaev Peters, a régebbi tanoncok egyike erre azon nyomban felpattant az ötödik sorban.

– Megint eltűntél a sivatagban, Aenea.

A színpadon álló lány bólintott.

– Beszéltél az oroszlánokkal, tigrisekkel és medvékkel?

A közönség soraiban senkit nem rázott néma nevetés, nem támadt röhögcsélés. A kérdés véresen komoly volt, és kilencvenen várták komor ábrázattal a választ.

Azt hiszem, ez most némi magyarázatra szorul.

Minden az Énekekkel, Martin Silenus kétszáz éve írott művével kezdődött. A hyperioni zarándokokról, a Shrike-ról, és az emberiség InforMag ellen vívott háborújáról szóló történetből egyebek közt az is kiderül, hogy a korai kibertéri hálózatokból miként fejlődtek ki a planetáris adatszférák. Mire beköszöntött a Hegemónia kora, az MI InforMag távnyelőik és fénysürgönyeik titkos technológiája révén több száz adatszférát kapcsolt össze egyetlen rejtélyes, csillagközi médiummá: a megaszférává. Ám az Énekek szerint Aenea édesapja – a kibrid John Keats – testetlen adatszemélyiségként eljutott a megaszféra Magjáig, és felfedezett egy másik, sokkal nagyobb adatsíkközeget, ami talán még a mi galaxisunk méreteit is túlszárnyalja, és ahová még a Mag MI-jei sem merészkedtek, ugyanis tele volt – Ummon, az MI szavaival élve – „oroszlánokkal, tigrisekkel és medvékkel”. Ezek a lények… vagy intelligenciák… ki tudja, tán egyenesen istenek… egyszóval, ők rabolták el ezer éve a Földet, és menekítették a mostani helyére, mielőtt a Mag megsemmisíthette volna. Az oroszlánok, tigrisek és medvék lidérces őrangyalokként védelmezték az emberek lakta világegyetemet. A Közösségből soha senki nem látta egyiküket sem, nem beszélt velük, nem tudott felmutatni meggyőző bizonyítékot a létezésükre. Kivéve Aeneát.

– Nem – felelte a lány a színpadon. – Nem beszéltem velük. – Szégyenkezve lesütötte a szemét. Mindig vonakodott szóba hozni a témát. – De azt hiszem, hallottam őket.

– Szóltak hozzád? – rökönyödött meg Jaev Peters. A pavilonban pisszenés sem hallatszott.

– Nem – válaszolta Aenea. – Ezt nem állítottam. Pusztán… hallottam őket. Kicsit olyan ez, mint a hálóterem falain keresztül kihallgatni a szomszéd szobában lévők beszélgetését.

Derűs moraj hullámzott végig a termen. A tábor épületeinek vastag kőfalai ide vagy oda, a hálókörlet válaszfalai hírhedten vékonyak voltak.

– Jól van – emelkedett szólásra Bets Kimbal, a tenyeres-talpas, de talpraesett főszakács az első sorban. – Áruld el, mit hallottál tőlük.

Aenea a vörös szőnyeges színpad pereméhez lépett, és végignézett idősebb kollégáin.

– Elmondom, amit tudok – közölte. – Mostantól nem tudunk élelmiszert és felszerelést hozni az indián piacról. Vége, nincs többé.

Mintha kézigránátot robbantott volna a zenepavilonban. Beletelt egy kis időbe, mire a hangzavar elcsendesedett. Az egyik legnagyobb termetű építőmunkás, egy Husszán nevű férfi túlordította a lármát.

– Mi az, hogy nincs többé? Honnan szerezzünk így élelmet?

A táborban élőknek bőven volt okuk a pánikra. Mr. Wright korában, a múlt ködébe vesző huszadik században a Közösség sivatagi tábora körülbelül ötven kilométerre volt egy Phoenix nevű nagyvárostól. Szemben a gazdasági világválság idején létrejött wisconsini Taliesinnel, ahol a tanoncok felváltva termesztettek növényeket a humuszban gazdag termőtalajban, és dolgoztak Mr. Wright építkezésein, a sivatagi tábor nem tudott volna önellátó gazdaságként működni. Így hát a tanoncok időnként elhajtottak Phoenixbe, és alkudozással vagy primitív pénzérméikkel és bankjegyeikkel megvásárolták a legalapvetőbb élelmiszereket és eszközöket. Az öreg építész egész életében különböző patrónusok bőkezű adományaiból – tetemes kölcsönökből, amiket sosem fizetett vissza – húzta ki a következő hónapig.

A feltámasztott sivatagi tábor közelében egy fia város nem volt. Az egyetlen út – két kavicsos keréknyom – nyugati irányban a pusztaságba vezetett több száz mérföldön át. Onnan tudtam, hogy elrepültem a térség felett a komppal, és átszeltem az öreg építész kerekes járművével. A tábortól úgy harminc kilométerre viszont hetente egyszer várta őket egy indián piac, ahol kézműves árujukért cserébe élelmiszert és egyéb alapanyagokat szerezhettek. Már évekkel azelőtt is létezett, hogy Aeneával megérkeztünk, és nyilván mindenki arra számított, hogy örökké rendelkezésre fog állni.

– Hogy érted, hogy nincs többé? – harsogta rekedten Husszán. – Hová tűntek az indiánok? Mr. Wrighthoz hasonlóan ők is csak kibrid illúziók lettek volna?

Aenea legyintett. Az évek során milliószor láttam már tőle ezt a jellegzetes, laza csuklómozdulatot, és idővel arra jutottam, hogy párhuzamba lehet állítani egy zen kifejezéssel, a „mu”-val, amely a megfelelő szövegkörnyezetben akár azt is jelentheti, hogy „tedd meg nem történtté a kérdést”.

– A piac azért nincs többé, mert mostantól nem lesz rá szükségünk – közölte Aenea. – Az indiánok nagyon is valóságosak… Navahók, apacsok, hopik és zunik… de a saját életüket kell élniük, más kísérleteket folytatniuk. Eddig kereskedtek velünk… de csak szívességből tették.

A tömeg ennek hallatán haragra gerjedt, de idővel lecsillapodtak. Bets Kimbal azonban állva maradt.

– Mit tegyünk, gyermekem?

Aenea leült a színpad szélére, mintha eggyé akarna válni a várakozásteljes hallgatósággal.

– A Közösségnek vége – jelentette ki. – Lezárult egy szakasz az életünkben.

Az egyik fiatal tanonc a pavilon hátsó végéből felrikoltott.

– Nem igaz! Mr. Wright bármikor visszatérhet! Hisz tudjátok, kibrid volt… mesterséges gépezet! A Mag… vagy az oroszlánok, a tigrisek és a medvék… akárki tervezte, visszaküldheti a körünkbe…

Aenea szomorúan, de határozottan megrázta a fejét.

– Nem. Mr. Wright nem jön vissza többé. A Közösségnek vége. Az indiánok messziről hozták el nekünk az élelmiszereket és a nyersanyagokat. Nélkülük a sivatagi tábor egy hónapig sem húzza. Tovább kell állnunk.

A csarnokra telepedő csendet egy fiatal, halk szavú tanonclány, Peret törte meg.

– Hová menjünk, Aenea?

Talán ekkor eszméltem rá először, hogy az egész csoport annak az ifjú hölgynek a kezébe helyezte a sorsát, akit én kislány kora óta ismertem. Amíg az öreg építész a táborban élt, tanított, szemináriumokon és tervezői gyorstalpalókon szónokolt, kiterelte a szabadba a nyáját piknikelni vagy fürdeni a hegyekbe, gondoskodást igényelt és magának követelte a legfinomabb fogásokat, addig Aenea tényleges vezetői pozíciójára nem derülhetett fény. Most viszont a napnál is világosabb volt.

– Úgy van – kiáltott fel még valaki az emelkedő széksorok középső fertályáról. – Hová menjünk, Aenea?

A barátom másik ismerős mozdulatával széttárta a karját. Ha az előző azt jelentette, hogy „tedd meg nem történtté a kérdést”, akkor ezt a másikat úgy lehetett volna lefordítani: „Neked kell megtalálnod a választ a kérdésedre.” Hangosan azonban mást mondott.

– Két lehetőség közül választhattok. Mindannyian távnyelővel vagy az Időkriptákon át utaztatok ide. Hazatávolhattok…

– Még mit nem!

– Szó sem lehet róla!

– Soha… Akkor már inkább a halál!

– Csak azt ne! A Pax ránk talál, és végez velünk!

A kijelentés azonnali felzúdulást keltett, szívből jövő panaszáradatot, mely hangot adott a rettegésnek, és szavakba öntötte azt. Az orromat megcsapta a teremben eluralkodó félelem kipárolgása. Legutoljára a hyperioni lápvidéken áradt hasonló bűz a csapdába lépett állatok bundájából.

Aenea felemelte a kezét, mire a kiáltozás fokozatosan elhalt.

– Hazatávolhattok a Pax-rendszerbe, vagy itt maradhattok a Földön, és próbálhattok egymagatok boldogulni.

A hallgatóság hálásan zúgott, a lakók megkönnyebbülten hallották, hogy nem kötelező hazamenniük. Ismertem az érzést – a Pax az én szememben is mumussá nőtte ki magát. Hetente legalább egyszer levegő után kapkodva riasztott fel álmomból a gondolat, hogy haza kell mennem.

– Aki viszont itt marad – folytatta Aenea Mr. Wright zenei színpadának peremén ülve –, az kitaszított lesz. A Földön élő embercsoportoknak megvannak a maguk projektjei, a maguk kísérletei. Nem fogtok tudni beilleszkedni közéjük.

A közönségből szabályosan záporoztak a kérdések, a tábor lakói válaszokat követeltek mindazon rejtélyekre, amelyeket hosszú ittlétük alatt nem tudtak megfejteni. Aenea eleresztette a füle mellett a közbevetéseket, és folytatta tovább.

– Ha itt maradtok, akkor pocsékba megy mindaz, amit Mr. Wright tanított nektek, és amit megtanultatok önmagatokról. A Földön semmi szükség építészekre és mérnökökre. Most semmiképpen nincs. Haza kell mennünk.

Jaev Peters visszavette a szót. A hangja rekedten csikordult, de haragról nem árulkodott.

– Miért lenne szüksége a Paxnak építészekre és mérnökökre? Keresztverte templomokat építeni?

– Igen – válaszolta Aenea.

Jaev óriási öklével rácsapott az előtte lévő szék háttámlájára.

– De hát elfognak vagy megölnek minket, amint rájönnek, kik vagyunk… és honnan érkeztünk!

– Igen – felelte Aenea.

– Te visszamész, gyermekem? – kérdezte Bets Kimbal.

– Igen – huppant le Aenea a színpadról.

Addigra mindenki felpattant, és a szomszédjával kiabált vagy vitatkozott. Végül Jaev Peters mondta ki azt, ami mind a kilencven árván maradt emberben megfogalmazódott.

– Veled tarthatunk, Aenea?

A lány felsóhajtott. Napszítta arca még magán viselte a reggeli éberség nyomait, de már kiütközött rajta a fáradtság.

– Nem – mondta. – Úgy hiszem, a bolygót elhagyni olyan, mint meghalni vagy megszületni. Mindenkinek egyedül kell átesnie rajta. – Elmosolyodott. – Vagy kisebb csoportokban.

A teremre ezután némaság hullott. Aenea később megtörte a csendet, mint egy szólóhangszer, amely ott folytatja, ahol a zenekar abbahagyta.

– Raul indul el elsőként – mondta Aenea. – Még ma este. Utána külön-külön megkeresitek a megfelelő távnyelőt. Ne aggódjatok, segítek benne. Én hagyom el utoljára a Földet. De én is elmegyek, mégpedig néhány héten belül. Egyikünk sem maradhat itt.

Az emberek némán előrébb nyomakodtak, közelebb furakodtak a rövid hajú lányhoz.

– De lesznek köztünk olyanok, akik egyszer még viszontlátják egymást – fejezte be Aenea. – Szentül hiszem, hogy lesznek köztünk, akik viszontlátják egymást.

A megnyugtatásnak szánt jóslatból kihallottam az érem másik oldalát is: lesznek köztünk, akik nem fogják megérni a viszontlátás pillanatát.

– Hát – harsogta Bets Kimbal, miközben széles karját átvetette Aenea vállán –, a konyhában akad még annyi élelem, amiből futja egy utolsó lakomára. Ma olyan fenséges ebédet fogunk rittyenteni, hogy még évekig emlegetni fogod! A mamám, isten nyugosztalja, mindig azt mondta: soha ne indulj útnak üres bendővel. Na, mi lesz? Ki segít nekem a konyhában?

A társaság ezzel szétszéledt, a családok és barátok csoportokba verődtek, a magányos farkasok villámcsapástól sújtottan álltak, aztán mindenki Aenea köré sereglett, és tömött sorokban elindultunk kifelé a zenepavilonból. Másra sem vágytam, mint hogy megragadjam a karját, addig rázzam, amíg kipotyognak a bölcsességfogai, és választ követeljek: Ez meg mi a fenét jelentsen? „Raul indul el elsőként… még ma este.” Kinek képzeled magad, hogy elküldesz magad mellől? És honnan veszed, hogy engedelmeskedem? De túlságosan messzire sodródott, és túl sokan tolongtak körülötte. Mivel nem tehettem mást, dühtől eltorzult arccal, ökölbe szorított kézzel, kidagadó izmokkal és bősz léptekkel a tömeg után eredtem a konyha és a kantin felé.

Egyszer láttam, hogy Aenea hátrapillant, nyakát nyújtóztatva keres a körülötte nyüzsgő emberek feje fölött, míg kérlelő tekintete megtalált. Hadd magyarázzam meg!

Fagyosan viszonoztam a pillantását. A szememből nem tudott kiolvasni semmit.

Majdnem alkonyodott, mire Aenea csatlakozott hozzám a hatalmas garázsépületben, amelyet Mr. Wright építtetett a tábortól fél kilométerre keletre. Az építmény mind a négy oldalról nyitott volt, csupán ponyvafüggönyök határolták; a fix cédrustetőt vastag kőoszlopok támasztották alá. A rendeltetési céljának mindenesetre megfelelt: védte az elemektől a landolókompot, amivel a bolygóra jöttünk.

Mivel nem hajtottam vissza a bejárati sátorlapot, a komp nyitott zsilipkapujából is láttam közeledni felém a sivatagon keresztül Aeneát. A komlogkarkötő, amit egy évig nem viseltem, megint a csuklómon díszelgett: a mütyür eltárolta a régi űrhajónk – a Konzul évszázadokkal korábbi hajójának – memóriáját, és összeköttetést biztosítva kiokított a komp vezetéséről. Jelenleg semmi szükségem nem lett volna rá – a komlog memóriáját feltöltöttük a kompra, és már egész ügyesen elboldogultam robotpilóta nélkül is –, mégis nagyobb biztonságban éreztem magam úgy, hogy a karomon van. A komlog közben éppen komplett rendszerdiagnosztikát végzett a hajón: más szóval, saját magával trécselt.

Aenea megállt a felhajtott sátorlap alatt. A lemenő nap vörösre festette a ponyvát, az árnyékok hosszan megnyúltak Aenea mögött.

– Milyen állapotban van a komp? – kérdezte.

A komlog kijelzőjére pillantottam.

– Nincs gond – morogtam, Aenea felé sem nézve.

– Fel van töltve még egy utolsó útra elegendő üzemanyaggal és energiával?

Makacsul magam elé meredtem, miközben behajoltam a zsilipen, és a pilótaülés karfájába szerelt érintőpanelekkel bíbelődtem.

– Attól függ, hová kell repülni vele.

Aenea a komp lépcsőjéhez somfordált, és megérintette a lábam.

– Raul?

Erre már kénytelen voltam felé fordulni.

– Ne mérgelődj – mondta. – Meg kell tennünk ezeket a lépéseket.

Elrántottam a lábam.

– A szentségit, ne gyere már folyton azzal, hogy mit kell megtennem nekem vagy másoknak! Te még csak gyerek vagy. Talán vannak olyan dolgok is a világon, amiket nem kell megtennünk. És talán ezek egyike, hogy egyedül folytassam tovább az utam, és magadra hagyjalak téged. – Lemásztam a létrán, majd megnyomtam a komlogot. A lépcsőfokok ismét beleolvadtak a komp burkolatába. Kitrappoltam a garázsból, és elindultam a sátram irányába. A látóhatáron lángvörösen égett a szabályos kerek napkorong. A szürkületi fényben a főépület kőfalai és ponyvateteje meggyulladni látszott… mintegy beigazolván az öreg építész legnagyobb félelmeit.

– Várj, Raul! – szaladt utánam Aenea. Elég volt egy pillantást vetnem rá, hogy lássam, milyen rettenetesen kimerült. Egész délután a táborban élő emberekkel találkozott, beszélgetett velük, magyarázkodott nekik, nyugtatta vagy éppen átölelte őket. Lassan meggyőződésemmé vált, hogy a Közösség valójában energiavámpírok fészke, akik egyes-egyedül Aeneából táplálkoznak. – Azt mondtad, bármit…

– Tudom, tudom – szakítottam félbe. Hirtelen olyan érzésem támadt, mintha ő lenne a felnőtt, én pedig a hisztis gyerek. Zavaromat leplezendő megint hátat fordítottam neki, és a lebukó napra szegeztem a tekintetem. Egy darabig szótlanul néztük, ahogy kifakulnak a színek, és besötétedik. Itt-tartózkodásom alatt megfigyeltem, hogy a Földön lassabban alkonyodik, és hosszas mérlegelés után arra jutottam, hogy sokkal szebbek a naplementék, mint gyerekkoromban a Hyperionon. A sivatagi napnyugták egyenesen párjukat ritkították. Vajon hány naplementében gyönyörködtünk együtt a kislánnyal az elmúlt négy évben? Hány lusta estén költöttük el vacsoránkat és beszélgettünk órák hosszat a szikrázó sivatagi csillagok alatt? Tényleg ez lenne az utolsó közös naplementénk? Görcsbe rándult a gyomrom a gondolatra, és szinte felrobbantam a dühtől.

– Raul – szólalt meg Aenea, miután összeértek az árnyak, és lehűlt a levegő. – Van kedved elkísérni?

Nem mondtam igent, mindazonáltal követtem Aeneát a sziklás fennsíkon. A szürkületi félhomályban a jukkák bajonettként meredező tüskéit meg az alacsony kaktuszok töviseit kerülgetve végül megérkeztünk a kivilágított telepre. Eltűnődtem. Vajon mikor apad el a generátorok üzemanyaga? Tulajdonképpen erre a kérdésre tudtam is a választ, mivel az én feladatom volt karbantartani és feltankolni a generátorokat. Egészen pontosan hat napra elegendő üzemanyag kluttyogott a főtartályokban, és a kizárólag vészhelyzet esetére fenntartott tartalék tartályok ezenfelül még tíz napig tudták volna biztosítani a tábor áramellátását. Az utánpótlást eddig az indián piacról szereztük be, ez a lehetőség most megszűnt. Még nagyjából három hétig lenne villany, dolgoznának a hűtőszekrények és az elektromos berendezések. De utána… beköszönt a sötétség, a lassú hanyatlás korszaka, vége szakad a szüntelen építkezéseknek, bontási és renoválási munkálatoknak, megszűnik az elmúlt négy év állandó háttérzaja Taliesinben.

Arra tippeltem, talán az ebédlőcsarnokba tartunk, de elsétáltunk a kivilágított ablakok mellett. Odabent sokan még ekkor is csoportokba verődve, elmélyülten tanácskoztak az asztaloknál. Ahogy elhaladtunk előttük, felkapták a fejüket, de minden szempár Aeneára szegeződött… a riadalom óráiban engem észre sem vettek. Odaértünk Mr. Wright saját műterméhez és irodájához, de azzal a lendülettel mentünk is tovább. Ugyancsak nem álltunk meg a helyes kis ülésteremnél, ahová egy kisebb társaság beült egy utolsó mozivetítésre – három hét múlva leállnak a vetítőgépek –, és a nagy műterembe sem tértünk be.

Egy kőből emelt, ponyvával fedett műhelyhez igyekeztünk. A tábort kettészelő kocsiút déli csücskénél lévő melléképület jó szolgálatot tett, remekül lehetett benne mérgező vegyületekkel vagy zajos gépekkel dolgozni. A Közösségben töltött első években rendszeresen igénybe vettem a műhelyt, de az utóbbi hónapokban ritkán látogattam.

A. Bettik az ajtóban fogadott minket. Az android jellegtelen, kék arcán halvány mosoly játszadozott, hasonló ahhoz, amit akkor láttam rajta, amikor Aenea meglepetésbuliján behozta a születésnapi tortát.

– Mi van? – vakkantottam ingerülten, hol a lány törődött arcát, hol az android önelégült képét bámulva.

Aenea belépett a műhelybe, és felkapcsolta a villanyt.

A szűk helyiség közepén felállított munkapad közepén kicsinyke, alig két méter hosszú csónak foglalt helyet. Formája hosszúkás, mindkét végén kihegyezett borsóhüvelyre emlékeztetett, melynek zárt fedélzetén mindössze egyetlen nyitott részt, egy kerek beülőt alakítottak ki. A beülőnyílás pereméhez rögzített nejlonkötényt a benne ülő a derekára erősíthette. Kéttollú lapát hevert az asztalon a csónak mellett. Közelebb léptem, és végigsimítottam a csónak felületén. A tükörsimára csiszolt üvegszálas anyag alumíniumvázas merevítést kapott. A Közösségben csupán egyvalaki tudott ilyen gondos munkát végezni. Már-már vádló pillantást vetettem A. Bettikre. Az android biccentett.

– Kajaknak hívják – mondta Aenea, majd ő is végighúzta a tenyerét a fényes hajótesten. – Régi földi formatervezés.

– Láttam már hasonlót – morogtam tüntetően lekicsinylően. – A Jégkarmon az ursusi felkelők is ilyen ladikokkal közlekedtek.

Aenea teljesen elmerült a kajak cirógatásában. Oda sem bagózott rám.

– A. Bettikkel kifejezetten neked csináltattam – mondta. – Hetekig dolgozott rajta.

– Nekem – feleltem bambán. Hirtelen összeszorult a gyomrom, mert tudtam, mi következik.

Aenea közelebb lépett hozzám, és megállt a mennyezetről lógó villanykörte alatt. A szeme alatti táskák és beesett arca megöregítette a tizenhat éves lányt.

– A tutajt sajnos elvesztettük, Raul.

Tudtam, melyik tutajra céloz. Arra, amelyikkel bolygóról bolygóra hajóztunk, és amelyet miszlikre aprítottak a támadóink, akik kis híján velünk is végeztek az Úrligeten. Végigeveztünk vele a folyón, leszálltunk a Sol Draconi Septem jégmezői alá, átkeltünk a Hebron és a Kom-Rijád sivatagos vidékein, és megjártuk a Mare Infinitus bolygóméretű óceánját. Tudtam, melyik tutajra céloz. Ahogy azt is tudtam, mit jelent ez a kajak.

– Szóval azt szeretnéd, ha a kajakkal visszaeveznék arra, amerről jöttünk? – Odanyúltam, hogy megérintsem a vízi járművet, de félúton visszahúztam a kezem.

– Nem, másmerre – felelte Aenea. – De ugyanúgy a Tethys-folyón. Más bolygókat érintve. Addig menj, amíg meg nem találod a hajót.

– A hajót? – csodálkoztam. A Konzul űrhajóját útközben egy folyó fenekén hagytuk, ahol háborítatlanul kijavíthatja a Pax előli menekülésünk során elszenvedett károkat. Sem a bolygó nevét, sem a helyét nem sikerült kiderítenünk.

Kis barátnőm bólintott, mire fáradt szeme alatt szertefoszlottak, majd újra összecsomósodtak az árnyak.

– Szükségünk van a hajóra, Raul. Ha vállalod, akkor szeretnélek megkérni, hogy evezz le a kajakkal a Tethys-folyón, keresd meg a hajót, és repülj el vele egy bolygóra. A. Bettikkel ott fogunk várni rád.

– És ez a bolygó a Pax-rendszerben található? – gyűrődött még kisebb csomóba a gyomrom az egyszerű kérdésből áradó fenyegetéstől.

– Igen.

– Miért pont én? – vetettem jelentőségteljes pillantást A. Bettikre. Szégyen, de az jutott eszembe: miért egy embert küldesz… a legjobb barátodat… amikor küldhetnéd az androidot is? Lesütöttem a szemem.

– Az utazás rendkívül veszélyesnek ígérkezik – felelte Aenea. – Hiszem, hogy te épségben át tudod vészelni, Raul. Bízom abban, hogy megtalálod a hajót, majd utána minket is.

Az egész testem megroggyant.

– Rendben van – sóhajtottam. – Ahhoz a távnyelőhöz megyünk vissza, amelyiken keresztül megérkeztünk? – Az Úrligetről egy kis csermelyhez távoltunk, nem messze az öreg építész mesterművétől, a Vízesés-háztól. A földrész túlsó oldalán.

– Nem – felelte Aenea. – Egy közelebbihez a Mississippi folyón.

– Rendben van – sóhajtottam megint. Többször is elrepültem a Mississippi felett. Legalább kétezer kilométerre volt, keletre. – Mikor kell indulnom? Holnap?

Aenea megérintette a csuklómat.

– Nem – jelentette ki fáradtan, de határozottan. – Ma este. Most azonnal.

Nem ellenkeztem. Nem vitatkoztam. Szó nélkül felemeltem a kajak orr-részét. A. Bettik a vállára vette a tatját, Aenea megtartotta középen, és a sűrűsödő sivatagi sötétségben átszállítottuk az átkozott lélekvesztőt a kompra.

3.

A főinkvizítor késésben volt.

A vatikáni légi- és űrforgalmi irányítás az inkvizítor EMJ-jét az űrkikötőhöz közeli, általában zárt légi folyosókra terelte, lezárta a légteret a Vatikán keleti felén, és addig nem engedték, hogy egy harmincezer tonnás teherszállító robotgép megkezdje az ereszkedést bolygó körüli pályájáról, amíg a főinkvizítor járműve el nem süvített a leszállópálya délkeleti sarka felett.

A speciális páncélzattal ellátott EMJ belsejében a főinkvizítor – John Domenico Musztafa bíboros őeminenciája – sem az ablakon nem pillantott ki, sem a videoképernyőkön nem legeltette a szemét a közeledő Vatikán szívmelengető látványában, rózsás színű, hajnali fényben fürdő falaiban, vagy az alattuk húzódó forgalmas, húszsávos autópályában, a Ponte Vittorio Emanuelében, amely napsütötte folyóként csillámlott a szélvédőre és buborékkupolára vetülő fényben. A főinkvizítor figyelmét csak és kizárólag a komlogja kijelzőjén legördülő friss hírszerzési információkra összpontosította.

A főinkvizítor elért az utolsó bekezdéshez, az emlékezetébe véste, majd kitörölte, hogy nyoma se maradjon, aztán a főtanácsadójához, Farrell atyához fordult.

– És ezt követően nem került sor újabb megbeszélésre a Mercantilus képviselőivel?

A cingár, fakó szemű Farrell atya soha nem mosolygott, csupán arcizma rándulásával jelezte a bíborosnak, hogy képes úgy tenni, mint aki értékeli a humort.

– Nem.

– Biztos vagy benne?

– Egészen biztos

A főinkvizítor kényelmesen hátradőlt az EMJ párnázott ülésén, és engedélyezett magának egy röpke mosolyt. A Mercantilus eddig csak azt az egy korai, katasztrofális eredménnyel záruló kísérletet tette arra, hogy megkörnyékezze valamely pápajelöltet – jelesül, Lourdusamynál puhatolóztak –, és az inkvizítor meghallgatta a találkozó teljes felvételét. A bíboros pár másodpercig még hagyta, hadd bujkáljon a mosoly. Lourdusamy helyesen feltételezte, hogy a tárgyalóterem poloskabiztos: hárított minden lehallgatókészüléket, poloskát, drótot és adatcsomagot. A védelmi rendszer még akkor is kiszűrte és hatástalanította volna a felvevőmagnókat, ha implantátumként ültetik be a megbeszélés egyik résztvevőjébe. Azonnal észrevették volna, ha valaki megpróbál adást sugározni kifelé a teremből, és blokkolták volna a jeleket. A főinkvizítor soha olyan fényes győzelmet nem aratott, mint akkor, amikor komplett kép- és hangfelvételt szerzett a találkozóról.

Monsignore Lucas Oddiba két helyi évvel a találkozó előtt rutinműtéttel szem-, fül- és szívprotézist ültettek be a Vatikáni Kórházban. Farrell atya előtte felkereste a műtétet végző sebészorvost, és kilátásba helyezte, hogy a Szent Hivatal teljes hatalmával lesújthat a pórul járt medikusra, hacsak nem csempész a monsignore testébe néhány csúcstechnológiás szerkezetet. A sebész engedett a nyomásnak, majd nem sokkal később halálos karambolt szenvedett messze a várostól, a Nagy Északi Gázló felett. Igaz halált halt, ezért nem tudták feltámasztani.

Monsignore Lucas Oddinak nem lapultak a szervezetében elektronikus vagy mechanikus poloskák. Éppen csak hét biológiai eredetű nanofelvevőgép kapcsolódott a látóidegére. Ezek a biokészülékek nem a testben sugároztak információt, hanem kémiai formában eltárolták az adatokat, amiket aztán a véráram fizikailag elszállított a szintén szerves, monsignore Oddi bal kamrájában elrejtett jeladóig. Tíz perccel azután, hogy Oddi elhagyta Lourdusamy bíboros védett irodáját, a jeladó elküldte a találkozó tömörített adatcsomagját a főinkvizítor közelben létesített átjátszóállomásai egyikének. Musztafa bíboros nem tudta élőben kihallgatni a Lourdusamy leárnyékolt szobáiban folyó titkos megbeszéléseket – ami továbbra is nyugtalanította a főinkvizítort –, de kihozta a legtöbbet a modern technológia és kémeszközök nyújtotta lehetőségekből.

– Iszozaki megijedt – mondta Farrell atya. – Azt hiszi…

A főinkvizítor intőleg feltartotta a mutatóujját. Farrell elharapta a mondatot.

– Nem tudhatod, hogy megijedt – feddte meg a bíboros. – Nem tudhatod, mi jár a fejében. Csak abban lehetsz biztos, amit mond vagy tesz, és legfeljebb következtethetsz ezekből a gondolataira és reakcióira. Soha ne bocsátkozz megalapozatlan feltételezésekbe az ellenségeidről, Martin. A gőg végzetes lehet.

Farrell atya a bíboros szavaival egyetértésben, engedelmesen fejet hajtott.

Az EMJ puhán zöttyent az Angyalvár tetején lévő leszállóhelyen. A főinkvizítor olyan szélsebesen libbent ki a zsilipajtón és suhogott le a rámpán, hogy Farrellnek szednie kellett a lábát, ha utol akarta érni a feljebbvalóját. A Szent Hivatal piros vértezetbe öltözött biztonsági kommandósai menetlépésben felzárkóztak, hogy a két papot közrefogva kíséretet biztosítsanak, de a főinkvizítor egy kézmozdulattal elzavarta őket. Be akarta fejezni a beszélgetést Farrell atyával. Megérintette a tanácsadója bal vállát – még véletlenül sem kedvességből, hanem mert ezzel zárta le a csontban vezetett áramkört, melynek segítségével hang nélkül is kommunikálhattak egymással.

– Iszozaki és a Mercantilus vezetői nem ijedtek meg – mondta. – Ha Lourdusamy tisztogatást akart volna végezni közöttük, már mind halottak lennének. Iszozakinak biztosítania kellett a bíborost a támogatásáról, és meg is tette. Nem neki szállt inába a bátorsága, hanem a Pax hadseregének.

Farrell összeráncolta a homlokát, és szubvokálisan válaszolt a csonthálózaton keresztül.

– A hadsereg? De hát ők még nem is játszották ki a lapjaikat! Nem szegték meg semmivel az esküjüket.

– Pontosan – mondta a főinkvizítor. – A Mercantilus megtette az első lépést, és tudatták velük, hogy Lourdusamy hozzájuk fog fordulni, ha eljön az ideje. A Pax Flotta és a hasonszőrű fegyveres erők évekig rettegtek attól, hogy rosszul döntenek. Most meg attól félnek, hogy túl sokáig halogatták a döntést.

Farrell bólintott. A két férfi leliftezett a függőaknában az Angyalvár gyomrába, majd fegyveres őrök között és gyilkos erőtereken keresztül végigvonultak egy sötét folyosón. Egy jelöletlen ajtóhoz érkezve két vörös egyenruhás kommandós vigyázzba vágta magát, és vállukhoz emelték energiafegyvereiket.

– Hagyjatok magunkra – parancsolta a főinkvizítor, majd aktiválta az ajtón lévő tenyérzárat. Az acéllap hangtalanul felugrott, és eltűnt a falban.

Az árnyas kőfolyosó után éles váltást jelentett a műszerekkel és steril felületekkel teli szoba vakító fényáradata. A főinkvizítor és Farrell betoppanására a teremben dolgozó technikusok felkapták a fejüket. Az egyik falon négyzet alakú, hétköznapi ajtók sorakoztak, amelyek múltbéli hullaházak emberek tárolására alkalmas fiókjaira emlékeztettek. Az egyik ajtó nyitva volt, és a mélyhűtött fiókból egy tepsin heverő meztelen férfit húztak ki a helyiségbe.

A főinkvizítor és Farrell megálltak a tepsi két oldalán.

– Szépen éledezik – közölte a vezérlőpultnál álló technikus. – Eszméletközeli állapotban tartjuk. Pár másodperc alatt felszínre tudjuk hozni.

– Meddig volt legutoljára hibernálva? – kérdezte Farrell atya.

– Tizenhat helyi hónapig – felelte a technikus. – Szabványra átszámítva tizenhárom és fél.

– Ébresszék fel! – utasította a főinkvizítor.

A férfi szemhéja pillanatokon belül megrebbent. Az alacsony, keménykötésű, mokány férfi testén sehol nem látszottak sebhelyek vagy horzsolások. A csuklóját és a bokáját műanyag pánttal szíjazták össze. Kortikális söntöt ültettek be közvetlenül a bal füle mögé, ahonnan egy majdnem láthatatlan mikroszálas kábelköteg tekergett a vezérlőpultig.

A tepsin fekvő férfi nyöszörögni kezdett.

– Bassin Kee tizedes – üdvözölte a főinkvizítor. – Hall engem?

Kee tizedes érthetetlen hangot hallatott.

A főinkvizítor látszólag elégedetten bólintott.

– Kee tizedes – mondta kedélyesen társalgó hangnemben. – Folytassuk ott, ahol a legutóbb abbahagytuk?

– Mióta… – motyogta Kee. Száraz, töredezett ajkai alig mozogtak. – Mióta vagyok…

Farrell atya közben a technikus konzoljához ballagott, majd biccentett a főinkvizítornak.

John Domenico Musztafa bíboros a tizedes kérdésére ügyet sem vetve, halkan azt kérdezte:

– Miért engedték el de Soya kapitány atyával a lányt?

Kee tizedes nagy nehezen kinyitotta a szemét, és erősen hunyorgott, mintha fizikai fájdalmat okozna számára a fény, ám a kérdést hallva ismét lehunyta. Lakatot tett a szájára.

A főinkvizítor bólintott a tanácsadójának. Farrell atya elhúzta a kezét a konzol tárcsáján felvillanó ikonok felett, de még egyiket sem aktiválta.

– Még egyszer megkérdem – mondta a főinkvizítor. – Miért hagyták de Soyával megszökni a lányt és bűntársait az Úrligetről? Kinek dolgoztak? Mi volt az indítékuk?

Kee tizedes mozdulatlanul hevert a hátán, kezét ökölbe szorította, szemét szorosan összezárta. Nem válaszolt semmit.

A főinkvizítor árnyalatnyit félreszegte a fejét, mire Farrell atya a konzolon szereplő ikonok egyike fölé vitte két ujját. Az ikonok avatatlan szem előtt legalább olyan elvontnak tűnhettek, mint a hieroglifák, de Farrell betéve tudta, melyik mit jelent. Most éppen arra esett a választása, amelyiket valahogy úgy lehetne lefordítani: összepréselt herék.

A tepsin fekvő Kee tizedesnek elakadt a lélegzete, száját eltátotta, mint aki sikoltani készül, de a neurális gátlók blokkolták a válaszreakciót. Az alacsony férfi állkapcsa olyan szélesre nyílt, hogy kis híján kiakadt. Farrell atya hallotta megfeszülni az izmokat és inakat.

A főinkvizítor megint bólintott, és Farrell elhúzta az ujját az ikon fölötti aktiválási zónából. Kee tizedes egész teste görcsösen rángatózott a tepsin, hasizmai fodrozódva megfeszültek és elernyedtek.

– Most csupán virtuális fájdalmat érez, Kee tizedes – suttogta a főinkvizítor. – Idegrendszeri tévképzet. Az érintett testrészén nem esett maradandó károsodás.

Kee tizedes a nyakát nyújtogatva próbált lenézni az altestére, de a műanyag pánt leszorította a fejét.

– Vagy talán mégsem – folytatta a bíboros. – Talán ezúttal régebbi, kevésbé kifinomult módszerekre fanyalodtunk. – Közelebb lépett a tepsihez, hogy a férfi látóterébe kerüljön az arca. – Megismétlem… miért engedték de Soya kapitány atyával elmenekülni a lányt az Úrligetről? Miért támadták meg a saját társukat, Rhadamanth Nemest?

Kee tizedes hihetetlen erőfeszítéssel felhúzta az ajkát, és a főinkvizítorra vicsorított.

– B… b… baszd meg – préselte ki, és fogai megcsikordultak a testét rázó kontrollálatlan remegéstől.

– Mi sem természetesebb – felelte a főinkvizítor, és jelzett Farrell atyának.

Farrell most azt az ikont aktiválta, melynek jelentése: tüzes vas fúródik a jobb szem mögé.

Kee tizedes néma sikolyra tátotta a száját.

– Fussunk neki még egyszer – duruzsolta a főinkvizítor. – Válaszoljon a kérdésre!

– Bocsásson meg, eminenciád – lesett Farrell atya a komlogjára –, de a pápaválasztásért tartott ünnepélyes szentmise háromnegyed óra múlva kezdetét veszi.

A főinkvizítor játékosan megcsóválta az ujját.

– Időnk, mint a tenger, Martin. Időnk, mint a tenger. – Megérintette Kee tizedes vállát. – Árulja el nekünk, amire kíváncsiak vagyunk, tizedes, és megmosakodhat, felöltözhet, majd szabadon távozhat. Hitszegésével vétkezett az egyház és Krisztus urunk ellen, de az egyház alapja a megbocsátás. Számoljon be az árulása részleteiről, és minden bűne megbocsátást nyer.

Bámulatos módon a sokktól remegő Kee tizedes felnevetett.

– Kapd be a faszom – köpte ki. – Az igazságszérummal már rég kihúztál belőlem mindent. Tudod, miért öltük meg azt a pokolbéli némbert és engedtük el a lányt. Különben is, soha nem fogsz élve elengedni. Szóval dögölj meg.

A főinkvizítor vállat vont, és hátralépett. A csuklóján csillogó aranykomlogra pillantott.

– Időnk, mint a tenger – mondta, majd bólintott Farrell atyának.

A virtuális fájdalmat szabályozó konzol dupla zárójelre emlékeztető ikonja a nyelőcsőben letolt széles, forró kardpengét szimbolizálta. Farrell atya egy elegáns pöccintéssel aktiválta az ikont.

Federico de Soya kapitány atyát visszahozták az életbe a Pacemen, majd két hetet gyakorlatilag rabságban töltött Krisztus légiósainak vatikáni parókiáján. A parókián kényelmesen, zavartalanul teltek a napjai. A pufók kis feltámasztási lelkész – Baggio atya –, aki gondoskodott arról, hogy semmiben ne szenvedjen hiányt, éppoly nyájas és szolgálatkész volt, mint azelőtt. De Soya gyűlölte őt is, meg a helyet is.

Ugyan senki sem tiltotta meg de Soya kapitány atyának, hogy elhagyja a légiósok parókiáját, de világosan az értésére adták, hogy maradjon a fenekén, amíg nem szólítják. A feltámadása utáni hét az erőgyűjtés és tájékozódás jegyében telt, azután pedig berendelték a Pax Flotta főparancsnokságára, ahol is jelentkezett Wu admirálisnál és elöljárójánál, Maruszyn tengernagynál.

De Soya kapitány atya nem sok vizet zavart az eligazításon: tisztelgett, pihenjállásba állt, és hallgatott. Maruszyn tengernagy elmagyarázta, hogy felülvizsgálták de Soya kapitány atya négy évvel korábbi hadbírósági elmarasztalását, és a vádeljárásban számos szabálytalanságra és ellentmondásra bukkantak. A helyzet alapos kiértékelését követően indokoltnak látták megsemmisíteni a hadbírósági tanács döntését: de Soya kapitány atyát azonnali hatállyal visszahelyezték a Pax Flotta kötelékébe régi századosi rangjában. Már intézkedtek, hogy keressenek neki egy hajót, amivel visszatérhet a frontra.

– Az előző fáklyahajója, a Boldizsár egy évig szárazdokkban vesztegel – mondta Maruszyn tengernagy. – Teljes tatarozás… Korszerűsítjük az arkangyalok kíséretét ellátó hajók szabványainak megfelelően. Az utódja, Stone kapitány anya kiválóan látta el a Boldizsár kapitányi feladatait.

– Igen, uram – mondta de Soya. – Stone kiváló elsőtiszt volt. Biztosra veszem, hogy parancsnokként is megállta a helyét.

Maruszyn tengernagy szórakozottan bólogatott, miközben a jegyzetfüzetét lapozgatta.

– Úgy, úgy – dünnyögte. – Ami azt illeti, olyan jól teljesített, hogy felterjesztettük az egyik új bolygó osztályú arkangyal kapitányi posztjára. Magának is kiszemeltünk egyet, kapitány atya.

De Soya meglepetten pislogott, és igyekezett szenvtelennek mutatkozni.

– A Rafaelt, uram?

A tengernagy felnézett a pergamenlapokból, és cserzett, barázdált arcán halovány mosoly derengett fel.

– Igen, a Rafaelt, de nem azt, amit ön irányított. Az eggyel előbbi prototípust kivontuk a forgalomból, futárszolgálatot bíztunk rá, és egyben át is neveztük. Az új Rafael arkangyal… nos. Hallott-e a bolygó osztályú arkangyalokról, kapitány atya?

– Nem, uram. Nem mondhatnám. – Fél füllel hallott ugyan bizonyos pletykákat otthon, a sivatagbolygón, amikor a boxitbányászok a város egyetlen csapszékében óbégattak.

– Négy szabvány év – mormolta fejét csóválva a tengernagy. Ősz haját hátrafésülve hordta a füle mögött. – Admirális, legyen szíves, avassa be Federicót a fejleményekbe.

Marget Wu biccentett, majd megérintette a Maruszyn tengernagy mögötti falba süllyesztett sztenderd taktikai konzol tárcsáját, mire egy hajó holofelvétele villant fel a nő és de Soya között. A kapitány atya kapásból látta, hogy ez az új hajó nagyobb, áramvonalasabb, elegánsabb és halálosabb az előző Rafaelnél.

– Őszentsége arra kérte a Pax iparosodott bolygóit, hogy építsenek egy bolygó osztályú arkangyal cirkálót… de legalábbis állják a költségeit – igazította el Wu admirális a kapitány atyát pattogós hangon. – Az elmúlt négy évben huszonegy csatahajó készült el, és kezdte meg az aktív szolgálatot. További hatvanon most végzik el az utolsó simításokat. – A holoképet ekkor lassan elforgatták, és addig nagyították, amíg hirtelen már csak a főfedélzet keresztmetszete látszott belőle. Mintha egy lézersugár félbevágta volna a hajót.

– Ahogy a mellékelt ábra mutatja – folytatta Wu –, a legénységi körlet, a híd és a KVP taktikai irányító központ mind sokkal tágasabb, mint a korábbi Rafaelen… sőt, még a régi fáklyahajóján is. A hajtóművek mérete… mind a titkos, azonnali C-plusz ugrásra képes Gideon hajtóműé, mind a rendszeren belüli fúziós reaktoré… a harmadára csökkent, miközben megnőtt a hatékonysága, és könnyebb karbantartani. Az új Rafael három légköri kompot és egy nagy sebességű felderítőhajót hordoz. A fedélzeten automata feltámasztó bölcsők szolgálják ki a huszonnyolc fős legénységet, amely akár huszonkét tengerészgyalogossal vagy utassal is bővíthető.

– Védelem? – kérdezte de Soya kapitány atya még mindig pihenjben állva, kezét a háta mögött összekulcsolva.

– Tízes fokozatú védőmező – reccsent Wu hangja. – A legfejlettebb álcázótechnika. Ómega-szintű elektronikai ellentevékenységi és zavarási módszerek. Illetve a hagyományos rövid hatósugarú hiperkinetikus és energiafegyverek elleni védelem.

– Támadófegyverzet? – faggatózott tovább de Soya. A holón látható rekeszek és indítóállások alapján magától is ki tudta volna következtetni, de inkább hallani akarta.

Maruszyn tengernagy büszke hanghordozással válaszolt, mint aki éppen az újszülött unokájával dicsekszik el.

– Az egész hóbelevanc – felelte. – A részecskesugarak persze adottak, de nem a fúziós reaktorhajtóműből, hanem a C-plusz hajtómű magjából nyerik az energiájukat. Bármit képesek felperzselni fél CSE-ről. Az új, miniatürizált, Hawking-féle hiperkinetikus rakéták tömege és mérete nagyjából feleakkora, mint azoké, amiket a Boldizsáron hordozott. A plazmafullánkok robbanófeje majdnem kétszer akkora pusztítást okoz, mint az öt évvel ezelőttieké. A halálsugarak…

De Soya kapitány atya erősen koncentrált, hogy az arcán ne látszódjék semmilyen érzelem. A halálsugarakat réges-rég betiltották a Pax Flottában.

Maruszyn mégis megláthatott valamit a másik férfi arcán.

– Változnak az idők, Federico. Pontot kell tenni a háború végére. A Számkivetettek elszaporodnak a sötétben, akár a muslicák, és ha nem állítjuk meg őket, néhány éven belül letarolják a Pacemet.

De Soya kapitány atya bólintott.

– Megkérdezhetem, melyik bolygó állta az új Rafael építésének költségeit, uram?

Maruszyn elmosolyodott, és a holóra mutatott. A felbontás megnövelésével a hajó burkolata de Soya felé látszott száguldani. A kamera áthatolt a pajzson, ráfókuszált a taktikai hídra, és addig közelített a holoárokban lévő taktikai irányító központ külső pereméhez, amíg a kapitány atya észre nem vett egy kis bronz dísztáblát, rajta a hajó nevével – HHS RAFAEL –, alatta pedig apró betűvel: ÉPÍTETTE ÉS HADRENDBE ÁLLÍTOTTA A MENNYORSZÁG KAPUJÁNAK NÉPE AZ EMBERISÉG MEGÓVÁSA ÉRDEKÉBEN.

– Min mosolyog, kapitány atya? – kérdezte Maruszyn tengernagy.

– Hát, csak azon, uram… Nos, jártam a Mennyország Kapuján, uram. Persze ennek már több mint négy szabványéve, de a bolygó teljesen lakatlan volt, csupán egy maroknyi vállalkozó próbálta megcsinálni a szerencséjét, és egy Pax-helyőrség állomásozott orbitális pályán. A háromszáz évvel ezelőtti Számkivetett-invázió óta soha nem telepedett meg rajta számottevő lakosság, uram. Csupán nem tudtam elképzelni, hogy a Mennyország Kapuja egy ekkora hajót finanszírozzon. Nekem úgy tűnik, minimum egy Reneszánsz Vektoréhoz hasonló társadalom éves planetáris össztermékére volna szükség egy arkangyal költségeinek fedezéséhez.

Maruszyn mosolya egy pillanatra sem hervadt le.

– Ahogy mondja, kapitány atya. A Mennyország Kapuja egy koszfészek… mérgező légkör, savas eső, sártengerek és kénes mocsarak… Többé már soha nem fog felépülni a Számkivetettek támadásából. Őszentsége azonban úgy látta jónak, ha a Pax magáncégek kezébe adja át a bolygó feletti gyámságot. A Mennyország Kapuja ugyanis változatlanul bővelkedik feltáratlan nehézfémekben és finomítatlan vegyi anyagokban. Így aztán eladtuk.

De Soya ezúttal nem tudta megállni, hogy el ne kerekedjen a szeme.

– Eladták, uram? Egy komplett bolygót?

Maruszyn szélesen elvigyorodott, és Wu admirális válaszolt helyette.

– Az Opus Deinek, kapitány atya.

De Soya meg sem mukkant, arcán értetlenség tükröződött.

– Az „Isten műve” annak idején egy kevésbé jelentős vallási szervezet volt – mondta Wu. – Körülbelül… izé, azt hiszem… ezerkétszáz évre tekint vissza. Kr. u. 1920-ban alapították meg. Az utóbbi években nemcsak a Szentszék hasznos szövetségese lett, hanem a Pax Mercantilus méltó vetélytársa is.

– Á, értem – felelte de Soya kapitány atya. Könnyen el tudta képzelni, hogy a Mercantilus szőröstül-bőröstül felvásárol egy-két bolygót, de azt már kevésbé, hogy az alatt a néhány év alatt, amíg el volt vágva a Paxtól, és nem jutottak el hozzá a hírek, a kereskedőcég hagyja az egyik versenytársát ekkora hatalomra szert tenni. De végül is nem számított. A férfi Maruszyn tengernagyhoz fordult. – Még egy utolsó kérdés, uram.

A tengernagy a komlogjában ketyegő kronométerre sandított, majd kurtán biccentett.

– Négy évig nem szolgáltam a Flotta kötelékében – mondta de Soya halkan. – Ez idő alatt nem viseltem egyenruhát, és nem kaptam meg a legújabb technológiákra vonatkozó frissítéseket. A bolygó, ahol lelkészi feladataimat elláttam, olyan messze van a fősodortól, mintha végig hibernálva lettem volna. Hogyan vehetném át egy új generációs arkangyal típusú csillaghajó parancsnokságát, uram?

Maruszyn elhúzta a száját.

– Majd ellátjuk a szükséges tudnivalókkal, kapitány atya. A Pax Flotta tudja, mit csinál. Vagy úgy értsem, nem fogadja el a kinevezést?

De Soya kapitány atya egy pillanatig szembetűnően habozott.

– Nem, uram – felelte aztán. – Hálás vagyok önnek és a Pax Flottának a belém helyezett bizalomért. Tudásom legjavát fogom adni, tengernagy úr. – De Soyát élete során kétszer is fegyelemre szoktatták… először papnak és jezsuitának nevelték, másodszor pedig kiképezték őszentsége flottájának tisztjévé.

Maruszyn szoborszerű arca némiképp megenyhült.

– Efelől nincs kétségem, Federico. Örülünk, hogy ismét közöttünk tudhatjuk. Szeretnénk, ha itt maradna a Pacemen, a légiósok parókiáján, amíg előkészítjük a hajóját, már ha nem okoz problémát.

A rosseb egye meg, gondolta de Soya. Szóval továbbra is a nyavalyás légiósok foglya leszek.

– Természetesen, uram – válaszolta. – Kellemes hely.

Maruszyn megint a komlogjára lesett, egyértelműen jelezve, hogy a megbeszélést a maga részéről befejezettnek nyilvánítja.

– Van esetleg bármi óhaja, mielőtt hivatalossá tesszük a megbízatását, kapitány atya?

De Soya ismét tétovázott. Tudta, nem néznék jó szemmel, ha kéréssel állna elő, mégis kimondta, amire gondolt.

– Igen, uram… volna valami. Hárman szolgáltak alattam a régi Rafaelen. Svájci gárdista kommandósok, akiket a Hyperionon kérettem magam mellé… Rettig tüzér… nos, ő meghalt, uram… de Gregorius őrmester és Kee tizedes végig mellettem harcoltak, és arra gondoltam…

– Szeretné magával vinni őket az új Rafaelre – bólogatott türelmetlenül Maruszyn. – Érthető kérés. Én is hajóról hajóra rángattam a szakácsomat… Szegény ördög elesett a Második Szénzsák-hadművelet során. Viszont nem ismerem azokat, akiket említett… – A tengernagy Marget Wuhoz fordult tájékoztatásért.

– Micsoda véletlen! – mondta Wu admirális. – Éppen a kezembe került a dossziéjuk, amikor a visszahelyezési papírjait intéztem, kapitány atya. Gregorius őrmester jelenleg a Lambert-gyűrű tartományában állomásozik. Szerintem nincs akadálya az áthelyezésének. Sajnos Kee tizedes…

De Soya gyomra görcsbe rándult. Egyedül Kee volt mellette Úrligeten… Gregoriust egy sikertelen feltámasztást követően vissza kellett helyezniük a bölcsőbe… és utoljára akkor látta az alacsony, életvidám tizedest, amikor visszatértek a Pacem terébe, a katonai nyomozók őrizetbe vették mindkettejüket, és külön cellába vitték őket. De Soya megrázta a tizedes kezét, és megnyugtatta, hogy nemsokára találkoznak.

– Sajnos Kee tizedes két szabványévvel ezelőtt életét vesztette – fejezte be Wu. – A Számkivetettek támadása során esett el a sagittariusi előretolt állásnál. Ha jól tudom, odaítélték neki a Szent Mihály Ezüstcsillag kitüntetést… a halála után, persze.

De Soya feszesen bólintott.

– Köszönöm – mondta.

Maruszyn tengernagy megajándékozta még egy politikusra valló, atyáskodó mosollyal, és kezet nyújtott az asztal felett de Soyának.

– Sok sikert, Federico! Küldje őket a pokolra a Rafaellel!

A Pax Mercantilus nem a Pacemre, hanem – jellemző módon – a bolygó mögött, nagyjából hatvanfokos inklinációval keringő L5 Lagrange-pontba telepítette a székhelyét. A vatikáni bolygó és a gigász, üreges Torus Mercantilus között – a kétszázhetven méter vastag, egy egész kilométer széles, huszonhat kilométer átmérőjű, szénszálas kompozitanyagból álló, fánkszerű űrállomás belső peremét pókhálóként nőtték be a szárazdokkok, kommunikációs antennák és rakodóöblök – ott szálldosott a Pax Flotta teljes orbitális tűzerejének fele. Iszozaki Kenzo egyszer kiszámolta, hogy ha valaki puccskísérletet próbálna végrehajtani a Torus Mercantilusról, a csapatai 12,06 nanoszekundum leforgása alatt megsemmisülnének.

Iszozaki áttetsző gubóirodája egy szénszálas virágszálon ringatózott, négyszáz méterrel a tórusz külső karéja felett. A gubó tojásdad burkolatát a vezérigazgató tetszés szerint elsötétíthette, vagy meghagyhatta átlátszónak. Ezen a napon csak azt a részét polarizálták, amely a Pacem sárga napjának ragyogását volt hivatott árnyékolni. Az űr egyelőre feketének tetszett, ám a tórusz forgásával a gubó később a gyűrű árnyékába került, és akkor Iszozaki szeme láttára odafent egyszerre gyúltak ki a csillagok, mintha elhúztak volna egy sötét, súlyos függönyt, és mögötte ezernyi, rezzenéstelen gyertyaláng pislákolt volna. Vagy az ellenségeim számtalan tábortüze, gondolta Iszozaki, miközben munkanapja során immár huszadszor szállt le a sötétség.

A teljesen átlátszó falak hatására Iszozakinak olyan érzése támadt, mintha szerény asztallal, székekkel és tompán világító lámpákkal berendezett ovális irodája egy szőnyeggel borított emelvényen az űr végtelenjében lebegne, körülötte csillagok szikráztak, és a szobába betódult a messzire nyújtózó Tejút fénye. A Mercantilus vezérigazgatóját mégsem ez az ismerős látvány késztette arra, hogy a magasba emelje a tekintetét: a temérdek csillag közül kivált három közeledő teherhajó fúziós csóvája, három paca egy csillagászati holotérképen. Iszozaki már komoly gyakorlatra tett szert abban, hogy a hajók fúziós csóvája alapján megbecsülje azok távolságát és delta-V-jét, így aztán nemcsak azt tudta megállapítani első pillantásra, hogy mikor dokkolnak a teherszállítók, hanem még azt is, hogy melyek ezek a hajók. A P.M. Moldahari Effektuátor az Epszilon Eridani-rendszerben járt, ahol egy gázóriás megcsapolásával alaposan feltankolt, és vörösebben pulzált, mint máskor. A H.H.M.S. Emma Constant kapitánya szokás szerint alig várta, hogy leszállíthassa rakományát, az 51 Pegasin bányászott reakciós fémeket a tóruszra, és legalább tizenöt százalékkal gyorsabban fékezett a Mercantilus által előírt sebességnél. Végezetül a legkisebb maszat nem lehetett más, csak a Reneszánsz-rendszerből kiperdülő H.H.M.S. Elemosineria Apostolica. Iszozaki első ránézésre kitalálta, melyik C-plusz átkelési ponton érkezett a hajó, hiszen mind a háromszáz-egynéhány optimális átkelési pont helyét pontosan ismerte a Pacem-rendszernek ezen a felén.

A földszintről megindult felfelé a felvonófülke. A henger alakú lift útközben átlátszóvá vált, és a csillagok fénye az utasára vetült. Iszozaki tudta, a fülkébe csupán kívülről látni be, belül tükröződő felületek veszik körbe az utasokat, akik a vezérigazgató irodájából mit sem látva saját tükörképükkel kénytelenek szemezni, amíg Iszozaki távirányítással ki nem nyitja a liftajtókat.

A lifttel egyedül Anna Pelli Cognani érkezett. Iszozaki bólintott, mire személyi MI-je szétcsúsztatta az ajtószárnyakat. Iszozaki igazgatótársa és protezsáltja a feje fölött elvonuló csillagmezőre ügyet sem vetve átvágott a szőnyegen az asztalig.

– Jó napot, Kenzo-szan!

– Jó napot, Anna! – Iszozaki felajánlotta Cognaninak a legkényelmesebb széket, de a nő megrázta a fejét, és állva maradt. Soha nem ült le Iszozaki irodájában. Iszozaki ennek ellenére minden alkalommal hellyel kínálta.

– Mindjárt vége a pápaválasztás előtti misének – újságolta Cognani.

Iszozaki biccentett. Abban a pillanatban az irodai MI elsötétítette a gubó falait, és kivetítette a Vatikán szűk hullámhosszú adását.

A Szent Péter-bazilikába aznap reggel skarlát, bíborvörös, fekete és fehér áradatként özönlött be az a nyolcvanhárom bíboros, akik mögött később majd bezárul a konklávé épülete. A bíborosok meghajoltak, keresztet vetettek, térdet hajtottak, felálltak és énekeltek. A terma, vagyis az elméletileg szóba jöhető pápajelöltek sokasága mögött százával tolongtak a püspökök és érsekek, szerpapok és a Kúria tagjai, a Pax katonai elöljárói, köztisztviselői, bolygókormányzói és magas rangú hivatalnokai, akik a pápa halálakor éppen a Pacemen tartózkodtak, vagy háromhetes időcsúszással még időben odaértek a konklávéra; domonkos rendi, jezsuita, bencés, máriaista, szalézi és légiós delegátusok, valamint a megmaradt néhány ferences szerzetest képviselő magányos követ. A hátsó sorokat a „díszvendégek” töltötték meg: előkelő küldöttek a Pax Mercantilustól, az Opus Deitől, az Istituto per Opere di Religionétől, más néven a Vatikáni Banktól, a Prefettura hivatali szárnyaiból, a Servizio Assistenziale del Santo Padrétől – a Szentatya Segélyszolgálatától –, az APSA-tól – az Apostoli Szék Vagyonkezelőségétől –, illetve a Camerlengo bíboros vezette Apostoli Kamarától. Szintén a hátsó sorokban foglaltak helyet a Pápai Tudományos Akadémia, az Igazságosság és Béke Pápai Csillagközi Tanácsa, több pápai akadémia – például az Egyházi Pápai Akadémia –, és sok más egyéb, a Pax kiterjedt államigazgatásához elengedhetetlen, teológiai jellegű szervezet követei. A végére maradtak a Corps Helvetica – a Svájci Gárda – színes egyenruhás tagjai, a Gyula pápa által újjászervezett palotaőrség vezetői és az eleddig titokban működő Nemesi Testőrség nyilvánosság előtt először megjelenő parancsnoka, egy sápadt, sötét hajú, élénkvörös egyenruhát viselő férfi.

Iszozaki és Cognani értő szemmel figyelték a parádét. Mindkettejüket meghívták a szentmisére, ám az elmúlt évszázadok során meggyökeresedett hagyomány szellemében a Pax Mercantilus igazgatóságának tagjai a távollétükkel tüntették ki a nagyobb egyházi szertartásokat, és a hivatalos vatikáni követeiket küldték maguk helyett. Nézték a misét celebráló Couesnongle bíborost, amint a Szentlélek segítségéért folyamodik, Camerlengo bíborosról pedig tudták, hogy a látszat ellenére valójában kirakatbáb, nincsen semmi befolyása; szemük Lourdusamy bíborosra, Musztafa bíborosra és az első sorokban ülő fél tucat lobbistára szegeződött.

Elhangzott az utolsó áldás, és ezzel a mise véget ért. A választó bíborosok ünnepélyes menetben átvonultak a Sixtus-kápolnába. A holokamerák még megvárták, amíg a konklávé helyszínéül szolgáló kápolna bejárata becsukódik, belülről elreteszelik, kívülről lelakatolják az ajtót, és a Svájci Gárda parancsnoka a Pápai Ház prefektusával közösen kihirdeti a konklávé lepecsételését. A vatikáni tudósításban ekkor átvették a szót a szakértők, megkezdődtek az elemzések és találgatások, a kamerák pedig tovább közvetítették a zárt ajtók képét.

– Ennyi elég lesz – mondta Iszozaki Kenzo. Az adás egy villanással eltűnt, a gubó áttetszővé vált, és napfény tódult a szobába a fekete égbolt alatt.

Anna Pelli Cognani szája keskeny mosolyra húzódott.

– Nem hinném, hogy túl sokáig elhúzódna a szavazás.

Iszozaki közben visszaült a helyére. Piramist formázott az ujjaival, és nekitámasztotta az alsó ajkát.

– Anna – szólalt meg –, mi a véleménye, van-e a kezünkben… a Mercantilus igazgatótanácsának kezében… valódi hatalom?

Cognani semleges arckifejezést öltött, mégsem tudta palástolni a meglepődését.

– A tavalyi költségvetési évben a részlegem harminchatmilliárd márka nyereséget termelt, Kenzo-szan.

Iszozaki ujjbegyei még mindig összeértek.

– M. Cognani – mondta –, volna szíves levenni a kosztümjét és a blúzát?

A férfi pártfogoltjának a szeme sem rebbent. Huszonnyolc szabványéve dolgoztak együtt – jobban mondva főnök-beosztott viszonyban –, és ezalatt M. Iszozaki soha nem tett, mondott vagy sugallt semmi olyasmit, amit szexuális közeledésnek lehetett volna venni. Cognani csupán egy pillanatig tétovázott, aztán lehúzta a kabátja cipzárját, levette, a szék háttámlájára akasztotta, ahová még egyszer sem ült le, és szétnyitotta a blúzát. Összehajtogatva azt is a háttámlára tette, rá a kabátra.

Iszozaki felállt, megkerülte az asztalát, és megállt alig egy méterre a nőtől.

– A fehérneműt is – mondta, azzal ő is kibújt a zakójából, és kigombolta ódivatú ingét. Erőtől duzzadó, izmos mellkasán egy szőrszál sem serkent.

Cognani lekapta az ingét. Kicsi, formás mellein rózsaszínűen meredeztek a bimbók.

Iszozaki Kenzo felemelte a kezét, mint aki meg akarja fogni a mellét. Ehelyett a nőre mutatott, majd visszahúzta a kezét, és a szegycsontjától a köldökéig érő kettős keresztre helyezte a tenyerét.

– Ez a hatalom forrása – közölte. Aztán megfordult, és egyenként visszavette a ruháit. Kisvártatva Anna Pelli Cognani fázósan átfogta a vállát, majd pártfogója példáját követve öltözködni kezdett.

Miután mindketten felöltöztek, Iszozaki visszaült az asztala mögé, és a másik székre intett. Bár nem mutatta ki, de egészen elcsodálkozott azon, amikor M. Anna Pelli Cognani helyet foglalt.

– Ha jól értem, amit mond – szólalt meg Cognani –, nem számít, mennyire tesszük magunkat nélkülözhetetlenné az új pápa számára… már ha lesz egyáltalán valaha új pápánk… a végső ütőkártya, a feltámasztás akkor is az egyház kezében marad.

– Nem egészen – felelte Iszozaki, és megint egymáshoz támasztotta az ujjait, mintha az iménti közjáték meg sem történt volna. – Arra céloztam, hogy az gyakorolja a hatalmat az emberek lakta világegyetem felett, aki képes uralni a keresztséget.

– Az egyház… – Cognani elharapta a mondat végét. – Hát persze. A keresztség csak az egyik eleme az erőviszonyoknak. Az InforMag megosztja az egyházzal a sikeres feltámadás titkát. De kétszáznyolcvan éve egy követ fújnak az egyházzal…

– Valamilyen hátsó szándékkal – szólt közbe halkan Iszozaki. – Mégis mik a szándékaik, Anna?

Az iroda átfordult az éjszakai oldalra. A csillagok vakítóan ragyogtak fel. Cognani nyerni akart egy perc gondolkodási időt, ezért a Tejút felé fordította az arcát.

– Senki nem tudja – válaszolta végül. – Az Ohm-törvény.

– Kitűnő – mosolygott Iszozaki. – A legkisebb ellenállás útját követve talán nem az egyházhoz, hanem a Maghoz jutunk el.

– De hát Albedo tanácsos senki mással nem találkozik, csak őszentségével és Lourdusamyval.

– Legjobb tudomásunk szerint – tette hozzá Iszozaki. – De az már hadd legyen a Mag dolga, hogy átjönnek-e az emberek világába.

Cognani bólintott. Értette, mire célzott Iszozaki burkoltan: a Mercantilus olyan tiltott, Mag-szintű MI-ket fejlesztett ki, amelyek képesek megtalálni az adatsíkhoz vezető utat, és követni egészen a Magig. Csaknem háromszáz éven keresztül így hangzott az egyház és a Pax első parancsolata: Ne építs gondolkodó gépet, mely egyenrangú az emberiséggel, vagy felette áll. A Paxban használatos „MI-k” inkább „multifunkciós inasok” voltak, semmint „mesterséges intelligenciák”, amikhez hasonlók ezer évvel korábban az emberiség fejére nőttek: ostoba gondolkodó gépek, mint Isozaki irodai MI-je, vagy a de Soya régi hajóján, a Rafaelen üzemelő kretén fedélzeti számítógép. Az elmúlt tíz évben azonban a Pax Mercantilus titkos kísérleti laboratóriumaiban rekonstruálta a Hegemónia idején hétköznapinak számító autonóm MI-ket – sőt, némelyik felül is múlta azokat. A projekt mérhetetlenül nagy kockázattal járt, ám ugyanakkora haszonnal kecsegtetett: amennyiben sikerrel járnak, abszolút monopóliumot szereznek a Pax belső piacán, és végre megtörik a Pax Flotta és a Pax Mercantilus erőegyensúlyában régóta fennálló patthelyzetet; ha azonban az egyház megneszeli, miben sántikálnak, kiátkozás, a Szent Hivatal kínzókamrája és kivégzés vár rájuk. És most még ez is.

Anna Pelli Cognani felpattant.

– Uramisten – suttogta elhaló hangon. – Ez lenne csak az igazi svédcsavar.

Iszozaki bólintott, és megint elmosolyodott.

– Tudja-e, Anna, honnan származik ez a kifejezés?

– A svédcsavar? Nem… felteszem, sportnyelvi eredetű.

– Még az ősidőkben, a háborúkat szimulálandó játszottak egy vízilabda nevű sportot. Na, onnan való – felelte Iszozaki.

Cognani tudta, hogy ez a triviális információ minden, csak nem triviális. A mestere előbb-utóbb majd úgyis elmagyarázza, miért olyan lényeges ez az adat. Így aztán várt.

– Az egyháznak a birtokában van valami, amit a Mag meg akart szerezni… amire szüksége volt – mondta Iszozaki. – A keresztség megszelídítése volt az alku rájuk eső része. Az egyháznak hasonlóan értékes dolgot kellett felajánlania cserébe.

Mi lehet olyan értékes, mint egymilliárd ember halhatatlanná tétele?, gondolta Cognani.

– Mindig azt hittem, hogy amikor Lenar Hoyt és Lourdusamy több mint kétszáz éve felvették a kapcsolatot a Mag életben maradt képviselőivel, az egyház azért tudott alkupozícióba kerülni, mert vállalták, hogy titokban rehabilitálják az InforMagot az emberek között.

Iszozaki széttárta a kezét.

– Miért, Anna? Mi haszna származik ebből a Magnak?

– Régen, amikor még a Mag a Hegemónia szerves részét képezte – fejtegette Anna –, és ők üzemeltették a VilágHálót meg a fénysürgönycsatornákat, belepiszkáltak a távnyelőkkel utazó emberek milliárdjainak agyába, hogy az idegpályáikból afféle neurális hálót szőjenek, és felhasználják a Végső Intelligencia projekthez, amin dolgoztak.

– Á, igen – mondta a mentora. – Csakhogy a távnyelők azóta megszűntek létezni. Azt állítja, felhasználják az embereket… De hogyan? És hol?

Anna Pelli Cognani önkéntelenül a mellcsontjához emelte a kezét.

– Bosszantó, ugye? – mosolygott Iszozaki. – Mint a szó, ami már ott van a nyelvünk hegyén, és mégsem akar beugrani. Hiányos kirakós. Ám az egyik hiányzó darab nemrég előkerült.

– A lány? – vonta fel Cognani az egyik szemöldökét.

– Visszatér a Pax területére – mondta az idős vezérigazgató. – A Lourdusamyhoz közel álló ügynökeink megerősítették, hogy a Mag felfedte előttük a lány ez irányú szándékait. Őszentsége halála után történt… Csak az államtitkár, a főinkvizítor és a Pax Flotta felső vezetése tud róla.

– Most hol van a lány?

Iszozaki a fejét csóválta.

– Még ha a Mag netán tudná is, sem az egyháznak, sem más érdekelt emberi félnek nem árulták el. Mindenesetre a Pax Flotta a híreket hallván azonnal visszarendelte azt a hajókapitányt… de Soyát.

– A Mag megjósolta, hogy a kapitány szerepet fog játszani a lány kézre kerítésében – mondta Cognani. A szája szegletében mosolyféleség bujkált.

– Igen? – nógatta Iszozaki, aki büszke volt a tanítványára.

– Az Ohm-törvény – mondta Cognani.

– Pontosan.

A nő felállt, és észre sem vette, hogy megint odanyúlt a melléhez.

– Ha mi kapjuk el előbb a lányt, átkerül hozzánk a helyzeti előny, és tárgyalásokba kezdhetünk a Maggal. Aminek időközben megteremtjük a lehetőségét is… hiszen addigra meglesznek hozzá a hálózati erőforrásaink. – A titkos MI-projektbe beavatott igazgatók még a poloskabiztos irodáikban sem ejtették ki soha hangosan az istenkáromló szavakat és kifejezéseket.

– Ha elfogjuk a lányt, és szerét tudjuk ejteni a tárgyalásoknak – folytatta Cognani –, akkora aduász lesz a kezünkben, amivel talán kitúrhatjuk az egyházat, és az emberiség képviseletében mi köthetünk egyezséget a Maggal.

– Feltéve, ha kiderítjük, mit ad az egyház a Magnak a keresztség vezérléséért cserébe – mormolta Iszozaki. – És tudjuk tartani, vagy akár fölé ígérni.

Cognani bólintott, de gondolatban már máshol járt. Tisztán látta maga előtt a kapcsolódási pontokat a közös tervek és saját célkitűzései, az Opus Dei vezérigazgatójaként tett erőfeszítései között. Minden összefügg, értette meg hirtelen.

– Első dolgunk, hogy mindenki másnál hamarabb megtaláljuk a lányt… a Pax Flotta valószínűleg minden követ megmozgat, köztük olyanokat is, amiket soha nem fednének fel a Vatikán előtt.

– És viszont – mondta Iszozaki. Módfelett élvezte a két szembenálló fél acsarkodását.

– Nekünk is így kell tennünk – fordult a lift felé Cognani. – Mozgósítanunk minden erőforrásunkat. – A mentorára mosolygott. – Vérbeli zéróösszegű játszma, három játékossal, nem igaz, Kenzo-szan?

– Jól mondja – bólogatott Iszozaki. – A nyertes mindent visz… hatalom, halhatatlanság és minden képzeletet felülmúló gazdagság. A vesztes viszont… mindent elveszít, igaz halált hal, és örök szolgaságba taszítja a leszármazottait. – Felemelte a mutatóujját. – Azonban nemcsak hárman játsszák a játékot, Anna, hanem hatan.

Cognani megtorpant a liftajtónál.

– A negyediket értem – mondta. – A Magnak szintén azt diktálják a saját érdekei, hogy elsőként találjon rá a lányra. De…

Iszozaki leeresztette a kezét.

– Azt, ugyebár, biztosra vehetjük, hogy a lánynak megvannak a maga céljai. És akárki helyezte el őt a sakktáblán… nos, az lesz a hatodik játékos.

– Vagy egy renegát az előző ötből – mosolygott Cognani. Ő is hallatlanul élvezte, amikor nagy tétre ment a játék.

Iszozaki bólintott, megfordította a székét, és várta, hogy megint felkeljen a nap a Torus Mercantilus elkanyarodó sávja felett. Még akkor sem fordult hátra, amikor a liftajtó becsukódott a távozó Anna Pelli Cognani előtt.

Az oltár fölött Jézus Krisztus szigorú arccal, kérlelhetetlenül két táborra osztotta az embereket: jók és rosszak, üdvözültek és kárhozottak. Nem volt harmadik csoport.

Lourdusamy bíboros baldachinos fülkéjében ült a Sixtus-kápolnában, onnan tanulmányozta Michelangelo freskóját, az Utolsó ítéletet. Lourdusamy világéletében kicsinyesen erőszakos, zsarnokoskodó, könyörtelen alaknak látta a freskón szereplő Krisztust… A szentkép talán éppen ezért lett ideális arra, hogy Krisztus új helytartójának választása felett őrködjön.

A kis kápolnába nyolcvanhárom baldachinos fülkét zsúfoltak be a nyolcvanhárom személyesen jelen lévő bíborosnak. Egy helyet üresen hagytak: a foghíjas részen egyenként megjelenhetett a harminchét távol maradó bíboros fülkéjének holofelvétele.

Először kelt fel a nap azóta, hogy a bíborosokat „felszögezték” a Vatikáni Palotában. Lourdusamy nagyot aludt éjszaka, és kiadósat reggelizett. A hálószobáját egy tábori ágy jelentette a vatikáni irodájában, az asztalra pedig a vatikáni vendégház apácáinak egyszerű, de finom főztje került: pórias ételt és gyenge fehérbort szolgáltak fel a pompázatos Borgia-lakosztályban. Most pedig mind összegyűltek a Sixtus-kápolnában, a magas baldachinos trónszékekre emlékeztető fülkék között. Lourdusamy tudta, hogy a konklávéról évszázadok óta hiányzik a fülkék fenséges látványa