részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Kate Atkinson: Shrines of Gaiety

Copyright © Kate Costello Ltd 2022
All rights reserved.

borítóterv © Marianne Issa El Khoury/ TW
borítóképek © Getty Images, Alamy and Shutterstock

Lyrics from ‘Ain’t We Got Fun’ by Raymond B. Egan and Gus Kahn.
Newspaper cutting from Singapore Daily News,
copyright © SPH Media Limited.

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2023
© XXI. Század Kiadó, 2023

ISBN 978 963 568 384 0

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Laik Eszter
Előkészítés Tomka Eszter
Korrektúra Takács Andrea
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Peter Strausnak

Every morning, every evening,

Ain’t we got fun?

Not much money, oh, but honey!

Ain’t we got fun?1

1926

Holloway

– Akasztás lesz? – kérdezte egy kíváncsi újságkihordó fiú, nem egyvalakihez címezve a szavait. A pöttöm, tizenhároméves-forma legény ugrabugrált, hogy jobb rálátása essék a vásári hangulat okára. Épphogy hajnalodott, de még a derengő fény sem tántoríthatta el a Holloway börtön kapujánál összegyűlt népséget. A sisere had egyik fele korán kelő volt, a másik látni valóan le sem feküdt még.

Sokan báli öltözéket viseltek – a férfiak szmokingot vagy fehér nyakkendőt és frakkot, az asszonyok hátul mélyen kivágott, leheletnyi selymekben dideregtek a szőrméik alatt. A fiú érezte az italból, kölniből és dohányból összeálló kigőzölgéseik szagát. Úri népek, gondolta. Meglepődött rajta, hogy csak úgy elvegyülnek a lámpagyújtogatók, tejesemberek és hajnali munkakezdők között, nem szólva a szokásos csőcselékről meg a bámészkodókról, akiket vonz a cirkusz. A legény nem számította magát ez utóbbiak közé. Ő csupán szemlélője volt a világ szamárságainak.

– Igen? Akasztás lesz? – húzkodta meg az első ember kabátujját, egy megtermett, vörös képű férfiét, akinek büdös szivar lógott a szájából, és egy felbontott pezsgősüveget szorongatott. Feltehetően még makulátlan állapotban vágott neki az estének, de most apró pettyek meg ételmaradékok piszkították fehér ingmellét, a lakkcipőjén meg hányásfolt virított. Vörös szegfű kornyadozott a gomblyukában az éjszakai dorbézolástól hervadtan.

– Dehogyis – felelte a férfi nyájasan imbolyogva. – Ünneplünk, kiengedik Coker mamát.

A fiú úgy találta, hogy a „Coker mama” mondókába illő név.

A férfi másik oldalán egy gabardinkabátos, szürke kis nő pajzsként tartott maga elé egy darab kartont. A fiúnak nyújtogatnia kellett a nyakát, hogy el tudja olvasni, mi van odaírva. Egy dühödt, ceruzás kéz azt véste a kartonra: Az igaznak keresménye életre, az istentelennek jövedelme bűnre van. Példabeszédek 10:16. Olvasás közben hangtalanul mozgott a szája, de meg sem próbálta értelmezni a szavakat. Tíz éven keresztül járatták a vasárnapi iskolába, és nem mélyedt el a bűn témájában.

– Jó erőben van, asszonyom – mondta a férfi, majd vidáman megemelte a pezsgősüveget a nő felé, és ivott. Amaz haragos pillantást vetett rá, és Szodomáról meg Gomoráról mormogott valamit.

A fiú előrefúrta magát a csődületben, hogy lássa az impozáns kaput – fából ácsolták és vasszegecsekkel verték ki, középkori erődítményhez inkább illett volna, mint női fegyházhoz. Ha három lett volna a fiúból, és egyik a másik vállára áll, mint a kínai akrobaták, akiket a Hippodrome-ban látott, a legfelső pont felért volna az ajtó íves csúcsáig. Romantikus gondolatokat ébresztett benne a Holloway. Úgy képzelte, hogy szépséges, gyámoltalan leányzók vannak a vaskos kőfalak mögé zárva, s csak arra várnak, hogy megmentse őket valaki: a fiú.

Az esemény dokumentálásának céljából az Empire News egyik fotósa is jelen volt, őt a kalapszalagja alá biggyesztett kártyáról lehetett felismerni. A fiú közösséget érzett vele, elvégre mindketten a hírszakmában dolgoztak. A fotós épp néhány széplányról készített fényképet. A fiú tudta, hogy vannak efféle kisasszonykák, mert bele-belelapozott a Tatler meg Bystander magazinokba, amelyeket heti rendszerességgel dobált be a postaládákba.

A szépségek – akik fehér hollónak számítottak ezen a környéken – a börtön kapuja előtt illegették magukat. Hárman közülük a húszas éveikben járhattak, és vastag szőrmékbe burkolóztak a kora reggel hidege ellen, a negyedik meg, aki még túl fiatal volt ahhoz, hogy szépség legyen, gyapjúszövet iskolai kabátot viselt. Mind kecses pózokba vágták magukat, mintha divatképhez sorakoztak volna fel. Látszott, hogy egyik sem először áll a kamera rajongó lencséje előtt. Megigézték a fiút. Mindig megigézték a női formák.

A fotós lejegyezte a szépségek nevét a zsebéből előhalászott noteszébe, hogy beazonosíthatók legyenek a másnapi lapszámban. Nellie Coker a markában tartotta a szerkesztőt. A fotós valamilyen indiszkrét viselkedést sejtett a háttérben a főnöke részéről.

– Halihó! – kiáltotta oda valakinek, aki nem látszott. – Jöjjön csak, Ramsay! Csatlakozzon a nővéreihez!

Egy fiatalember lépett oda a kompániához. Végszóra kelletlen vigyort feszített az arcára, és már villant is a fényképezőgép.

Aztán fanfár nélkül kinyílt a börtön nagykapujába illesztett kisebb ajtó, és egy alacsony, bagolyszerű nő lépett ki rajta, hunyorogva a szabadság fényében. A tömeg ujjongott, főként az úri népek, olyasmiket kiabáltak, hogy „Szép volt, öreglány!” meg „Üdv újra köztünk, Nellie!”, habár a fiú azt is hallotta, hogy valaki a tömeg közepéről Jézabelt kiált. A szürke, gabardinkabátos nőre gyanakodott.

Nellie Coker megviseltnek tűnt, a fiú semmi olyat nem fedezett fel rajta, amit a Jézabelekről hallott. Szinte nem is látszott a kezébe nyomott, fehér liliomok és rózsaszín rózsák alkotta méretes bokrétától. A kisasszonykák egyike jókora szőrmebundát terített a szabadon bocsátott fogolyra úgy, mint aki tüzet olt. A fiú anyja is így járt el, amikor a kicsi lánya átesett a tűz rostélyán, és lángra kapott a szoknyája. Mindketten megúszták élve, csak karcolások emlékeztettek a történtekre.

A szépségek körülzsongták, ölelgették, csókolgatták az asszonyt, aki alighanem az anyjuk volt. A legkisebb leányzó a szerepét túljátszva csüngött anyján a fiú megítélése szerint. Szakértője volt a teátrális dolgoknak, mivel a munkája során a West End valamennyi művészbejáróját érintette. A Palace Theatre portása, a somme-i csata víg veteránja matiné-előadásokon ingyen beengedte a karzatra. A fiú ötször látta a Nem, nem, Nanette-et, és rajongott a darab sztárjáért, Binnie Hale-ért. Fejből tudta a Tea for Two-t meg az I Want to Be Happyt, és énekelte is, ha kérték. A darab egyik jelenetében fürdődresszben lépett színpadra a kórus Binnie-vel (a fiú úgy érezte, elégszer látta már őt ahhoz, hogy megengedjen magának ennyi bizalmasságot). Bizsergetően botrányos jelenet volt, a fiúnak majd kiesett a szeme, valahányszor látta.

Hátulütője is volt a dolognak: a szabad bebocsáttatásért cserébe kénytelen volt végighallgatni a portás terjengős háborús visszaemlékezéseit, és a harci sérüléseit is meg kellett csodálni. A fiú egyéves volt a háború kitörésekor, és mint a bűn, egyelőre az sem jelentett neki semmit.

Ramsay-re, Nellie másodszülött fiára hárult a feladat, hogy megszabadítsa anyját a bokrétától, és a fotósnak sikerült őt lencsevégre kapnia, amint piruló menyasszonyra emlékeztető módon dajkálja a csokrot. Húgai bosszúságára (és Ramsay-ére is) másnap reggel ez a fénykép díszelgett a címlapon az alábbi szöveg alatt: A HÍRHEDT SOHÓI ÉJSZAKAIKLUB-TULAJDONOS, NELLIE COKER FIA ÜDVÖZLI ANYJÁT ANNAK SZABADON BOCSÁTÁSA ALKALMÁBÓL. Ramsay saját hírnévre vágyott, nem pedig ismert anyjának toldalékaként akart híressé válni. Tüsszögőrohamot kapott a virágoktól, az újságkihordó fiú hallotta, ahogy Nellie rászól: – Az ég szerelmére, Ramsay, szedd össze magad – az ő anyja is szokott így beszélni.

– Gyerünk, mami – mondta az egyik leányzó. – Menjünk haza.

– Nem – felelte Nellie Coker eltökélten. – Inkább az Ametisztbe. Ünnepeljünk. – A sofőr megragadta a kormánykereket.

Kezdett szétszéledni a tömeg, és az újságkihordó fiú is megvidámodva folytatta útját, miután szemtanúja volt a történelmi jelentőségű eseménynek. Az a fonnyadt, ráncos alma jutott eszébe, amit még reggel vágott zsebre. Most előkapta, és úgy rágta, mint egy ló. Mézédes volt.

A szivaros ember odaszólt neki:

– Jó muri volt, mi? – mintha számítana neki a fiú véleménye, majd barátságosan megpaskolta a gyerek fejét, és a kezébe nyomott egy hatpennyst. A fiú elégedetten sasszézott el.

Távozóban még hallotta, hogy valaki a tömegben tolvajt kiált. Voltaképpen bármelyikükre ráillett volna a jelző, egyvalakit kivéve, aki diszkrét távolságból, egy jelöletlen autó hátsó üléséről figyelte az eseményeket. John Frobisher detektív-főfelügyelő, vagy ahogyan a John Bull magazin nevezte, „a Yard Frobishere”, ami nem volt tűpontos megnevezés, mert újabban a Bow Street-i őrsön volt kölcsönben a Covent Gardenben, ahová azért küldték, hogy „tegyen rendet”. Burjánzott a korrupció, és Frobisher feladata volt a rothadt almák kiválogatása.

A John Bull magazin nemrég felkérte Frobishert egy cikksorozat megírására a szolgálati tapasztalatairól azzal a céllal, hogy könyv legyen belőle. Frobisher távolról sem volt önimádó, de az ajánlat fellelkesítette. Világéletében könyvszerető volt, így eleinte módfelett örült az irodalmi kihívásnak. Azóta elbizonytalanodott. Ő a London napszállta után címet javasolta, a magazin azonban a saját verziója mellett kardoskodott: Éjszaka a bűn körzetében. Frobisher nem is értette, miért van úgy meglepődve, hiszen az összes olcsó szennylap rémtörténetekkel volt tele a nőket rafinált módokon megrontó külföldi férfiakról, holott a valóságban nagyobb volt a veszélye annak, hogy fényes nappal kitépi valaki a táskát a kezükből.

Még nem publikáltak semmit az anyagból, de valahányszor leadott egy részt a magazinnak, arra kérték, hogy írjon szaftosabban, legyen az egész „szenzációsabb”. E jelzők távol álltak Frobisher személyiségétől. Józan ember volt, a mély gondolatoknak és a humorérzéknek sem híján, mely tulajdonságainak a rendőrségnél nemigen vette hasznát.

Épp szórakozottan figyelte két nő mozgását a tömegben, akik javában kizsebelték az embereket. Frobisher felismerte őket, a Negyven Rabló nevű női bandához tartoztak, de kis halak voltak, és az adott pillanatban nem érdekelték a főfelügyelőt.

Két krémszín és fekete Bentley gördült a helyszínre, egy saját tulajdonú, meg egy, amit a hatás kedvéért béreltek. A Coker-klán szétvált, és elhajtottak a kocsikkal, közben integettek, mint a királyi fenségek. A bűnözés kifizetődött, az ellene vívott harc nem. A jogkövető Frobisherben feltolult az epe, és az irigységével is harcot vívott, amit a Bentley-k váltottak ki belőle. Ő is autóvásárlásra készült, egy cseppet sem hivalkodó Austin Sevent szándékozott venni, a kocsik szürke egerét.

A bűnös Coker-birodalom egy kártyavár volt, és Frobisher kívánta azt ledönteni. London mocskos-fényes alvilága az éjszakai klubokban összpontosult, mindenekelőtt az Ametisztben, a sohói éjszakai élet csiricsáré szívében. Frobisherben nem az erkölcsi léhaság keltett megütközést, a tánc, az ivás, vagy akár a kábítószerek. Hanem a lányok. Lányok tűntek el London-szerte. Legalább ötről tudott, akiknek az elmúlt hetekben veszett nyomuk. Hová lettek? Azt gyanította, hogy a sohói klubok nyelték magukba őket.

Odafordult a jelöletlen kocsi hátsó ülésén mellette helyet foglaló nőhöz:

– Jól megnézte őket, Miss Kelling? Mit gondol, meg tudja tenni, amire kértem?

– Meg hát, főfelügyelő – felelte Gwendolen.

A királynő

Az Ametisztben Freddie Bassett, a bárpincér újabb túlméretes virágcsokorral fogadta Nellie-t.

– Üdv itthon, Mrs. Coker. – Ő nem nellie-zte, nem alacsonyodott volna le odáig, hogy bizalmaskodjon a családdal. Neki elvei voltak. A Ritzben szerzett gyakorlatot, amíg el nem veszítette az ottani állását egy sajnálatos incidens következtében, amelyben két szobalány és egy ágyneműs szekrény is érintve volt.

– A többit el tudja képzelni – mondta Nellie-nek, amikor jelentkezett az ametisztbeli állásra.

– Inkább nem szeretném – felelte Nellie.

A nő nem kedvelte a virágokat, mert csak gond van velük. Az ő véleménye szerint esküvőkre és temetésekre kellene korlátozni őket, de nem az övére, köszöni szépen. Nellie éppolyan cicomátlanul óhajtott eltávozni a világról, mint ahogy megszületett, egyetlen szál virág nélkül.

Virágok helyett jobban örülne egy doboz süteménynek a sarki Maison Bertaux-ból, a Greek Streetről – legyen csokoládés képviselőfánk vagy rumbaba, vagy inkább mindkettő. Borzasztóan édesszájú volt, köszönhetően gyermekkora skót édességeinek. Az étel volt a börtönben a legrosszabb. A lányai hordták be neki a főzött krémeket a Hollowaybe látogatási napokon. A bentléte alatt Nellie-nek számos ötlete született a börtön megreformálására vonatkozóan, és első helyen szerepelt a listáján a heti kétpennys édességjuttatás – lehetőség szerint mályvacukor és kókuszkocka.

Amikor fél évvel azelőtt bevonult a Hollowaybe, az Ametiszt személyzete egy bőségszarut küldött be neki – hatalmas virágcsokrot kosárnyi egzotikus gyümölccsel, amit egy Covent Garden-beli kereskedő, a klub egyik törzsvendége állított össze. A személyzet a Sok szerencsét! szavakat tűzte rá a küldeményre, amelyeket a klub újévi dekorációit rejtő szekrény gyomrából előásott elegáns ezüst kartonból vágtak ki.

Az egyik őr nyomban eltávolította a küldeményt, amint Nellie betette a lábát a vészjósló falak közé, és a börtönszemélyzet tagjai között került kiosztásra az ananász, az őszibarack és a füge, miközben Nellie-nek be kellett érnie a silány börtönkoszttal – borsólevessel, faggyúból és lisztből készült pudinggal meg marhapörkölttel, ezzel a gusztustalan étekkel, aminek vajmi kevés köze volt szarvasmarhákhoz.

Mielőtt Nellie azon az első, börtönbéli éjszakáján nyugovóra tért, valaki bedugott a cellája ajtórésén egy szál virágot – egy szál vörös rózsát a csokorból. Nellie nem tudta eldönteni, mi célból kapta a virágot – megvetés- vagy vigasztalásképpen. Cellatársa, egy belga asszony, aki agyonlőtte a szeretőjét, nem volt rest kitépni a rózsát Nellie kezéből, és addig taposni rajta a csizmasarkával, amíg össze nem kenték a szirmok a hideg kőpadlót.

Mostanában zárt be a klub, de a személyzet java hátramaradt a fedélzetre visszatérő kapitány fogadására, egyedül a függetlenségéhez makacsul ragaszkodó zenekar pakolt össze és távozott. Bő egy órája játszották el a himnuszt, az éjszaka hős túlélőinek utóvédje pedig engedelmesen imbolygott rá. Nellie mindig szigorú volt (és a távollétében még rigorózusabban betartották a szabályait) – senki sem ülhetett a himnusz alatt, és ez alól a legrészegebbek sem képeztek kivételt. Már csak néhány törzsvendég lézengett, ártalmatlan italfüggők, akik az inasokból, ajtónállókból, pincérekből és a reggeliért felelős szakácsból összeálló kórussal és Freddie-vel kiegészülve zengték: – Üdvözöljük, Mrs. Coker.

Egy szokatlanul túlfűtött hétköznap éjszaka volt a hátuk mögött, amikor mintha minden második ember rögbimérkőzésről vagy ivászatról érkezett volna. Elcsigázott bértáncosnők sürögtek Nellie körül. Pállott szag dőlt belőlük, arcpúder, parfüm és izzadság olcsó elegye, mégis otthonos illat a Holloway kártékony levegője után. Nellie hagyta nekik, hogy megölelgessék, mielőtt ágyba parancsolta őket. Hajnaltájban leeresztett az Ametiszt. Éjszaka kelt újra életre, amikor bendője vég nélkül nyelte magába a vendégeket.

A szakács újra meggyújtotta a tüzet a konyhában, hogy elkészítse Nellie reggelijét. Norfolk tyúkjaival szorgalmasan tojatták az Ametisztnek a tojásokat, amelyek aztán tucatszámra érkeztek az éjszakai tejszállító vonattal. A szakácsot nagyon érdekelte a börtönreggeli.

– Egy darab kenyér, margarin, meg egy bögre kakaó – tájékoztatta Nellie.

– Teszek pár kolbászt is a tányérjára. Gyanítom, fel kell hizlalnunk – aggodalmaskodott a szakács.

– Gyanítom, igaza van – felelte Nellie.

Az egyik privát szobába vonult vissza a család, ahol egy pincér friss abrosszal és ezüst evőeszközzel terítette meg az asztalt, Freddie pedig felbontott nekik egy üveg pezsgőt. Dom Perignont a családnak, meg egy kevésbé minőségi márkát a klubnak; az utóbbit hét shilling hat pennyért vásárolta, és három guinea-ért adta el. Egy kétliteres palack került nyolcba. Hát van örömtelibb hang a pezsgősdugó pukkanásánál? – tette fel Nellie a kérdést.

– Amíg nem a haszonból jön le az ára – válaszolta Edith, akinek fékezhetetlen Coker-vér keringett az ereiben.

Nellie Coker utódai a világrajövetelük sorrendjében: Niven volt az elsőszülött – aki nem meglepő módon nem jelent meg a börtönnél ezen a reggelen –, őt rövidesen Edith követte. Aztán cezúra jött, amíg Nellie az újbóli anyaság ellen lázadozott, majd miután kudarcot vallott, gyors egymásutánban megszülte Bettyt, Shirley-t és Ramsay-t, és a tizenegy éves, legkisebb Kitty zárta a sort, másik nevén le bébé, ahogy Nellie szokta becézni néha, amikor épp hasztalan keresi a megfelelő jelzőt. Nellie francia nevelésben részesült, és ez sokféleképpen értelmezhető.

Kitty születési anyakönyvi kivonatában fel volt ugyan tüntetve az apa, Edith mégis tényszerűen tudni vélte, hogy az egy őrnagynak a neve, aki az első marne-i csatában hunyt el, egy évvel Kitty születése előtt. (Csoda történt, állította Nellie rezzenéstelen arccal.)

A három idősebb nővér volt a család élharcosa. Betty és Shirley is a Cambridge-i Egyetemen tanult. – Mégsem hencegnek a tudásukkal – mondta Nellie nagy büszkén a lányok udvarlóinak. (Már amennyi van nekik, tette hozzá Niven.) Nellie sokszor inkább tűnt színházi ügynöknek, mint anyának.

Edith az egyetemről és a házasságról egyaránt lemondott, hogy elvégezhessen egy könyvelői és számviteli tanfolyamot. Mialatt Nellie hors de combat, azaz harcképtelen volt Hollowayben, Edith kormányozta a Coker-hajót. Az Ametisztet bezárták, de Edith természetesen egy nappal a Nellie elleni ítélet meghozatalát követően újra kinyitotta a boltot, s ugyan átkeresztelte „Kártyapakli-ra”, de a klub továbbra is, mindig is az Ametiszt marad majd a világ számára.

Edith volt Nellie jobbkeze, a chef d’affaires, és ugyanolyan kemény fából faragták, mint az anyját. Értett az üzlethez, és a gyomra is megvolt hozzá. A pénzen volt a hangsúly. Mindnyájan megtapasztalhatták, milyen, amikor van, és milyen, amikor nincs, és milyen most, amikor sok van belőle, és egyikük sem kívánt visszazuhanni a nyomorba. Ramsay volt az egyetlen kivétel, aki írói babérokra pályázott. – Kétségbe ejtesz – mondta erre Nellie.

Alig huszonegy évesen Ramsay-t szüntelenül az az érzés kínozta, hogy lemarad valamiről. Ahogy azt hűséges bizalmasának, Shirley-nek fejtegette: – Mintha belépnék egy szobába, ahonnan éppen akkor távozott mindenki. – Niven megjárta a háborút, Betty és Shirley meg Cambridge-et, Ramsay viszont túl kicsi volt a háborúhoz, és csak egy szemesztert bírt ki Oxfordban, mielőtt egy alpesi szanatóriumba száműzték a tüdeje miatt, amely az orvosa szerint úgy festett, mint két harmonika. Az igazat megvallva, neki ez megkönnyebbülés volt. Tartott a diáktársaitól. Még mindig akadtak olyan végzős hallgatók a Mertonon, akiknek a háború szakította félbe a tanulmányait. Megjárták a poklot, és idősebbnek tűntek a születési anyakönyvi kivonatukban szereplő koruknál, míg Ramsay jól tudta, hogy ő viszont fiatalabb.

Ramsay nyitott könyv volt a családja számára, Niven ellenben maga a rejtély. Részesedése volt egy piccadillyi autókereskedésben, társtulajdonosa volt egy borbehozatallal foglalkozó cégnek, rendszeresen szerepelt egy agara a White City-i versenyeken, és résztulajdonosa volt egy lónak, amely alkalmanként felbukkant az ügetőkön, senkit sem érdekelt, aztán mégis elsőnek futott be. (Vicces, jegyezte meg erre Nellie.) Niven ismerte a bűnözőket, és ismerte a hercegeket. (Egykutya, mondta Nellie.) Jóformán alig ivott, pedig sok partira járt. Nem szívelte a partikra járó embereket. Az embereket úgy általában nem szívelte, és nem szenvedhette az ostobákat. Sosem volt dolga kábítószerekkel, a többség legjobb tudomása szerint, ellenben összejárt a drogot terítő kínaiakkal, és gyakorta feltűnt a Limehouse kerületben, de megfordult a hírhedt Billy Chang éttermében is a Regent Streeten, együtt itták a krizantémteát, mielőtt a kínait deportálták. Remek wesleyánus lehetett volna, csak nem érdekelte az egyház.

Nellie saját származását az idő homálya – vagy az ő esetében Írország köde – fedte, mindössze annyit lehetett tudni, állítólagosan, hogy anyai nagyanyját csavargás vádjával kipenderítették Írországból, így szerencsésen megúszta a Nagy Éhínséget, és megalapozhatta a dinasztiát. Glasgow-ban vetette partra a víz az asszonyt, ahol „textiláruval” házalt, majd továbbállt keletre, ott felkarolta – ki tudja, hogy s mint – egy tehetős skót földesúr a Fife királyságból, egy másodszülött, aki az első rangjára emelkedett bátyjának rejtélyes körülmények között bekövetkezett halálával. Oktalan pletykák átkot emlegettek.

Sietős esküvőt tartottak. Nellie nagyanyja titkon már Nellie-vel volt viselős, s a gyermek születése után az új földesúr nekiállt szorgalmasan eljátszani a család pénzét, egyúttal a halálba itta magát.

Nellie világrajövetelekor már alig maradt valami a vagyonból. Fiatal lány volt még, amikor Franciaországba zavarták tanulni egy lyoni zárdaiskolába, és Párizsban végzett (több szempontból is). A francia fővárosból frissen érkezve és feltehetően már enceinte, várandósan Nivennel, visszatért Edinburghba, és hozzáment egy Invernesse-be való orvoshoz. Az edinburghi New Townban éltek igen nagy lábon, amit nem engedhettek volna meg maguknak, és Nellie-nek rá kellett ébrednie, hogy férje nem csupán nagyivó, de ráadásul szerencsejátékos is, végül minden garas és jóindulat fogytán Nellie a tettek mezejére lépett, feltette a gyermekeit egy harmadosztályú vasúti kocsira a Waverley pályaudvaron, és legközelebb a King’s Crossnál szállította le őket.

Mindet, az elsőszülött Niven kivételével, akit addigra besoroztak az edinburghi Skót Gárdába, és a fronton teljesített szolgálatot. Nem önként jelentkezett. Niven sosem jelentkezett volna önként a seregbe. Vagy bárhova máshová. Közkatona lett belőle, mert visszautasította a tiszti kinevezést, amire a Fettes diákjaként jogosult lett volna. Nagy-Britannia magánneveldéi készségesen szolgáltattak utánpótlást a hírhedten kérészéletű altiszti pozíciókra. Niven nem akarta, hogy kivételezzenek vele. Kipróbálná magát a többi rendfokozatban is, mondta. Így is történt.

Nellie otthagyta a kofferekre leültetett porontyait a peronon, amíg szállás után nézett. Heti egy fontot kértek egy első emeleti lakrészért a Great Percy Streeten, egysaroknyira a pályaudvartól. Mivel még az első heti lakbérre sem tellett neki, Nellie a jegygyűrűjét ajánlotta fel letétként. Nem a saját gyűrűje volt – azt már rég elvesztette (mondhatni, felelőtlenül), a zálogosnál vásárolt helyette egy olcsó kilenckarátost. Nellie elmondta a Great Percy Street-i házinéninek, hogy háborús özvegy, a férjét az ypres-i csatában ölték meg. Gyermekei érdeklődéssel pislogtak anyjukra. Betty és Shirley épp előző héten látták az apjukat részegen dülöngélni a St Andrew Square-en, amikor jöttek haza az iskolából.

Nellie tovább taglalta a nyomorát – hat gyermeke van, az egyik jóformán még karon ülő, egy meg a fronton harcol. A házinéni egykettőre megpuhult, és meleg szívvel otthonába fogadta őket. A jegygyűrűt visszautasította. Jólelkű idős hölgy volt, az előző évszázad gyermeke.

Négyszintes volt a ház. A házinéni foglalta el alattuk a földszintet, fölöttük egy zajos belga menekültcsalád lakott, a padláson meg két orosz „bolsevik” – rendes népek, még ha piszkosak is, végezték a ház körüli teendőket, és tanítgatták az ifjú Ramsay-t az anyanyelvükre, meg egy preferánsz nevű kártyajátékra. Képesek voltak akár egész éjszaka játszani, és nyakalták a burgonyavodkát, amit egy holborni illegális szeszfőzdéből szereztek be. Nellie kikelt magából, amikor megtudta. A szerencsejáték döntötte romba a családját a múltban, kárálta, és nem fogja hagyni, hogy a jövőjüket is az tegye tönkre!

A lányok imádták új szállásukat, ugyanis a házinéninek volt egy Moppet névre hallgató behemót, sötét szőrű macskája, azzal sokat játszottak – ráadták Kitty ruhácskáit és főkötőit, meg fésülgették a szép bundáját, az ifjú Ramsay meg hasát fogta nevettében. Nellie is keresett némi pénzt varrással; első osztályú varrónőnek bizonyult, a lyoni alma materében tanították ki az apácák. A házinéninek volt egy használaton kívüli pedálos Singer varrógépe. A bolsevikok cipelték fel Cokerékhez a lakrészéből.

Nellie beosztotta a pénzt. A cipőtalpaikat folyékony gumival reparálták meg, fehér gallérjaikat kenyérbéllel tisztogatták, és májlevesen meg angolnapitén éltek. Nellie nagyon jól tudott takarékoskodni. És miközben félrerakosgatta a pennyket, tervet szőtt.

A gyerekek boldogan maradtak volna a Great Percy Streeten, de néhány hónappal később meghalt a házinéni, és a Birminghamben élő fia, aki soha nem látogatta az anyját, levélben tájékoztatta őket, hogy úgy döntött, „túlad” a házon, és Amerikába költözik a pénzből. Nellie megkedvelte a házinénit az ott-tartózkodásuk alatt, délutánonként néha együtt teázott vele. A néni szeretett sütni – szakácskönyvből merítette a repertoárját, kekszeket és tortácskákat készített, Nellie legnagyobb örömére.

Hozzá volt már szokva a házinéni fertályából felhallatszó mindennapos zajokhoz – a vízcsobogáshoz, ajtók csukódásához, miegymáshoz. Fokozatosan ébredt rá a nap folyamán, hogy csend honol odalent, és lement körülnézni. Múlt éjjel kártyát vetett a néninek, és azt olvasta ki a lapokból, hogy „nagy változás” közeleg, de halálról szó sem volt.

Amikor nem érkezett válasz a kopogtatására, benyitott a nénihez, aki sosem zárta az ajtaját. Üresnek tűntek a szobák, a csend pora ülte meg a levegőt. Nellie szomorúan, de nem meglepődve konstatálta, hogy a házinéni fel sem kelt reggel, most is az ágyában hever, és örök álmát alussza.

Rendet tett a lakásban. Polcokon és fiókokban: elrámolt ezt-azt, elővett ezt-azt. Tudta, hogy van a néninek egy pénzt rejtő teásdoboza, egy emlékdoboz VII. Eduárd koronázásának idejéből. Előkotorta a pénzt, és elsüllyesztette a köténye zsebébe. A magas, sárgaréz ágy alatt, amelyen a holttest békésen pihent, Nellie észrevett egy nagyobbacska pénzesládikára emlékeztető, rozsdás fémdobozt. Az öreg hölgy botjával bányászta ki az ágy alól. Zárva volt; újabb hosszas kutatómunka árán a hozzá való kulcsot is meglelte egy kis pot-pourris vázában.

Nellie azt hitte, hogy száraz, porlepte papírokat talál majd a ládikában. Bérleti szerződést vagy végrendeletet. Arra nem számított, hogy kincsre bukkan. Egy vagyon lapult a ládában. Gyémántok, rubintok, zafírok, opálok és gránátkövek. Gyűrűk és brossok, kar- és bokaperecek. Mandzsettagombok és nyakékek, egy orosz stílusú smaragdtiara, ötsoros gyöngy nyaklánc. Ékkövek, korallok, egy míves, csillár alakú akvamarin fülönfüggő, rubintokkal és gyémántokkal kirakott, többsoros opálköves karperec.

Miféle titkos életvitelt folytatott a szerény kis házinéni, hogy ilyen kincseket halmozott fel? Nellie inkább nem találgatott. Csak utóbb értesült róla, hogy nyájas idős házinénije valójában a londoni bűnbandáknak dolgozott orgazdaként, az ékszereket pedig már több ízben is ellopták. Nellie-t lenyűgözte a házinéni csendes kettős játéka. Tanulságos lecke volt.

Ami a lelkiismeretét illeti, Nellie azzal érvelt belső ítészének, hogy ha a házinéni tudta volna, hogy meg fog halni, akkor alighanem önként neki ajándékozza az ékszereket. Valószínűtlen, de megnyugtató feltételezés. Bűnbánó léptekkel baktatott fel az emeletére, és elszalajtotta Editht orvosért a néninek.

– Beteg a néni? – kérdezte Edith.

– Igencsak – felelte Nellie.

Később az is felmerült benne, hogy a saját jövőjét olvasta ki akkor a lapokból, nem a néniét, mert valóban nagy fordulat következett az életükben. Búcsút intettek a bolsevikoknak, akik Európán átvezető útra keltek, hogy csatlakozzanak a forradalmukhoz, és még azelőtt otthagyták a Great Percy Streetet, hogy a néni fia kidobhatta volna őket, és bűnöző cimborái betoppantak volna az elrabolt javakat felkutatni. Nellie hosszú évekig a háta mögé nézegetett az utcán, talán mind a mai napig nem szokott le róla, hátha a rablók időközben kiderítették, hogy ő vette el a zsákmányt, és jöttek bosszút állni.

Kibéreltek egy penészes, egerektől megszállt pincét a Tottenham Court Roadon. Moppetet is magukkal vitték, aki príma egerésznek bizonyult, úgyhogy megérte a pénzét. Penitenciaképpen Nellie úgy határozott, hogy eladja a kedvenc darabját – egy csodás, kora tizennyolcadik századi ametiszt nyakláncot – egy ismerős zálogkereskedőnek, akiből kerek ötven fontot vasalt ki. Nagyszerűen alkudott. A többit eltette, hogy szükség esetén darabonként adogassa el őket. Üzleti értelemben zsugori volt. Abban hitt, hogy az egyik ügylet teremtse elő a tőkét a másikhoz. Az üzlet szülje az üzletet.

Felfigyelt egy Jaeger nevű illető hirdetésére a Gazette-ben. Bárdolatlan, ravaszdi kis ember volt ez a Jaeger, de legalább többé-kevésbé tudta, hogy mit akar. A háború alatt „tangódélutánokat” tartott egy fitzroviai pincében, de azóta elmúlt a tangóláz, és most thé dansant2-ok rendezéséhez keresett maga mellé társat. Találtak is Nellie-vel egy alagsori helyiséget, valójában pincét a Little Newport Streeten, a Leicester Square szomszédságában, busás összegért kitatarozták, aztán esténként két shillingért árulták a belépőt, amiben benne volt a tánc és a frissítők. A helynek a „Jaeger Táncos Mulatója” nevet adták.

A pezsgő- és kosbor-kereskedelemben érdekelt Savoy öt shillinget kért a vendégektől, de Nellie feltételezte, hogy azok ott kifinomult ételeket szolgálnak fel. Jaeger Táncos Mulatója egyszerűbb thét kínált – süteményekkel, szendvicsekkel, limonádéval meg egy „Türkvér” nevet viselő, élénk rózsaszín itallal: limonádé és Angostura likőr egy csepp kokcsinellával. Alkoholengedélyük természetesen nem volt. Eleinte betartották a törvényt, de ha ők nem árusítanak alkoholt, akkor majd megteszi más. Úgyhogy árusítottak.

Jaeger a törvény oldaláról kerített támogatót illegális tevékenységükhöz, méghozzá egy rendőrt Arthur Maddox nyomozó személyében, aki a Bow Street-i rendőrőrsön dolgozott. Maddox a készséges rendőrök típusába tartozott, egy bizonyos heti összegért cserébe szemet hunyt, és leadta a fülest Jaegernek és Nellie-nek, ha úgy hallotta, hogy razzia készül.

Jaeger Táncos Mulatójának szélsebesen ívelt felfelé a csillaga, az emberek ájulásig ropták a jazzt meg a foxtrottot a ragtime-együttes zenéjére. Úgy tűnt, nincs más vágyuk a háborús megrázkódtatások közepette, csak hogy jól érezzék magukat. 1918 tavasza volt, mindenkinek elege volt már a veszteségekből.

Nellie-t ez revelációként érte. Nem tudta nem észrevenni, hogy az este végén sok férfi vendég egy-egy táncosnővel indul haza, akivel néhány órával korábban még nem is ismerték egymást.

– Szép pénz üti érte az ifjú hölgyek markát – jegyezte meg Jaeger szenvtelenül. – Nem hibáztathatjuk őket, nem igaz?

A fegyverszüneti egyezmény éjszakáján némelyik párocska – ugyancsak idegenekként – a szó szoros értelmében bujálkodott a mulató sötétjében. Kint az utcákon is orgia folyt.

– Párzanak – mondta Jaeger még szenvtelenebbül. – Az forgatja a világot, nem igaz? Jobb, mintha öldökölnék egymást. Baszni természetes, nem?

Nellie viszolygott ettől a szótól, de kénytelen volt egyetérteni. Annyian odavesztek a háborúban, töprengett – a költőiség leplével próbálta beborítani a történések közönségességét –, talán valamiféle ösztönös késztetés hajtja őket, hogy visszapótolják az emberállományt. Mint a békák.

Jobb lesz megbékélnie az „élvezet” fogalmával. Ő a maga részéről nem kért belőle, de másoknak boldogan kínálta pénzért. Nincs azzal semmi baj, ha jól érzik magukat, csak ő ne legyen érintve a dologban.

Az egyik táncosnő, egy Maud nevű ír lány aznap éjjel meghalt ópiumtúladagolásban. Nellie talált rá a bárpult mögött kiterülve a hajnal előtti utolsó órában.

Jaeger sehol, így Nellie két eltávozáson lévő, marcona közkatonát mozgósított a lány elszállítására, fejenként egy-egy üveg whiskyt fizetett nekik, hogy megszabadítsák tőle.

– Hova vigyük? – kérdezte az egyik.

– Tudom is én – felelte Nellie. – Használják a fejüket. Dobják a folyóba. – Némi szerencsével valahogy majdcsak lecsorog a lány az essexi mocsáron át a tengerig. Nellie soha többé nem látta a katonákat, nem tudhatta, hogy követték-e a javaslatát. „Mihelyt nem látunk valamit, már nem is gondolunk rá” – ez életének egyik hasznos mottója volt.

Jaeger csupán ugródeszkát, tanulóidőt jelentett a jövőre nézvést. Nellie nagyobb terveket dédelgetett. A fegyverszüneti egyezményt követően ötszáz fontért eladta Jaegernek a részét a mulatóból. Utána több razziát is tartott a férfinál a rendőrség, bűnösnek találták „részegítő italok forgalmazásában”, továbbá abban, hogy hagyta lezülleni a mulatót „kétes hírű nők törzshelyévé”, és minden esetben háromszázhuszonöt fontos pénzbírságot róttak ki rá. Sorozatban a negyedik razzia után Jaeger belátta, hogy kudarcot vallott, és kiszállt a mulatóiparból.

Jegyzetek

1 Népszerű foxtrott az 1920-as évekből. Szabad fordításban: Minden reggel, minden este, / Hát nem jól mulatunk?, / Pénzünk nincs sok, / De, ó, szívem, / Hát nem jól mulatunk? (A ford.)

2 Délutáni, kora esti táncösszejövetel (francia).

Tartalom

Holloway

A királynő

Bow Street

Egy nehéz kor

Jóskártya

Egy shropshire-i legény

Après la guerre

Az íróasztalához kötött Frobisher

Éjszakai pillangók

A Dardanellák

Londoni látnivalók

Cukormázas fantáziák

A halászkirály

Sebtében

Hellészpontosz

Hátország

Délutáni tea a Goring Szállóban

Voilà!

Áldozati bárány

Bartholomew

A Kristályserleg

Egyiptomi miliő

A Pinoli

Egy emberrablás, egy rajtaütés és egy kis tűz

Reggeli tea

A Simpson

A meghallgatás

A láthatatlan ember

Carpe Noctem

Éjszaka a bűn körzetében

Sabbat

Egy úrvendég

Egy másik úrvendég

Szellemidézés

Vasárnapi kimenő

Áldozat

Bűntanya

A galamb

Látogatási idő

Pasztorál

Színváltozás

Pierrot

Fréziák

Nagyon erős tud lenni, bár kicsiny

Tündérország

Csing! Csing!

Frobisher akcióban

A parkban

Húsos pite

Pour le sport

Üdv, halandó!

Trallala

Adieu, adieu, adieu

Meglepetés!

Légyott

Átokföldje

A Szfinx rejtélye

A doboz

Az igazi menyasszony

Vízhalál

A csillogás kora

Si vis pacem, para bellum

Anyatej

Rigó dalolt váratlanul

Hosszú kelesztés

Együttműködés

A nevető rendőr

Látod-e a bájos ösvényt?

A szerző jegyzete

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cormorant Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Zilla Slab – SIL Open Font License