Dirty Souls

F.ck you, Hunter!

Cseszd meg, Hunter!

Elyn Vee N.

Copyright

„© Szerző, 2019

„Tarryn Fisher: Ezt azoknak, akik utálnak. Kapjátok be!”

.

Mert hát minden embernek volt egyszer egy nagy szerelme, aki után éjszakánként vágyakozott… Aztán vagy rájött, hogy tök más ember, és csak egy vágyálom volt, vagy bejött az élet, és csináltak egy csomó kölyköt… Feltéve, ha nem egy hírességről volt szó. Ha igen, és bejött, akkor… Bakker, pacsi!

ISMERTETŐ

Hunter Blake. Számomra a nagybetűs FÉRFI. A puszta tekintetével sikerült elérnie, hogy megkérdőjelezzem a saját épelméjűségemet. Megragadott, majd bezárt egy kalitkába, amit gondosan kulcsra zárt. De mi van akkor, ha nem is akarok szabadulni? Te jó ég, de szívesen maradnék a foglya! Egy probléma van. Hogy még pár hónap híján kiskorú vagyok. Ő pedig rendőr. És az apám is rendőr. Ráadásul a főnöke…

OLIVIA

Sosem akartam az a lány lenni. Mármint nem akartam az a lány lenni, akit kirúgnak a sulijából. De most mégis ez a helyzet. No, persze nem az, hogy az akarok lenni, hanem hogy ténylegesen kirúgnak.

– Mit hoz fel a mentségére, Miss de Felice? – vonja fel szemöldökét az igazgatónő. Meglepő hasonlóságot vélek felfedezni közte és a Kis hableány gonosza, Ursula közt. Persze nem a szép, fiatal Ursulára gondolok itt, hanem a ronda, zsémbes szörnyetegre.

– Liv – szól rám fáradt hangon az apám, aki még mindig a rendőr ruhájában virít, és felettébb rémisztő látványt nyújt. Ezúttal viszont remélem, nem rám szeretne ilyen benyomást tenni, hanem a rohadt para, polip nőre, aki ismét igazságtalanul vádolt meg.

- Nem én kezdtem! – fakadok ki ismét, mire mindkét felnőtt felsóhajt. Apám olyan erősen dörzsöli szemeit, hogy attól félek, lassan vér fog folyni.

- Sam teljesen mást állít – néz rám szemüvege mögül Ursula.

– Az egy dolog. Akkor is ő provokált.

– De te rúgtál először? – Apám kimérten kérdezősködik, pont úgy, mint ahogy a gazemberekkel szokott kommunikálni. Eddig csak egyszer hallottam így beszélni. Ajkamba harapva csúszok le a székemen. Azt hiszem, ez felér egy válasszal. – Jesszusom, Liv! Komolyan most? Már csak hét hónap van hátra. Hét hónap! – dörzsöli szemeit.

– Olivia! Kimennél, kérlek? – pillant rám az igazgatónő. – Szeretnék az apáddal négyszemközt beszélni.

Pár pillanatig hezitálok, de végül felállok a székemről. Mégis miért szállnék harcba az ördöggel, nem? Kisétálok, és csak remélni merem, hogy a gonosz végül megtör apám hatása alatt. Pár pillanatig bele sem gondolok, mennyire kétértelmű ez a bizonyos mondat, de amint eljut az agyamig, látványosan megborzongok. Leülök, és fejemet a falnak vetve az órát bámulom.

Esküszöm, hogy nem vagyok rossz ember. Sam az édesanyámat szidta. Őt pedig senki nem szidhatja, mert olyankor teljesen Hulkká változom.

A helyzet az, hogy édesanyám a születésemkor halt meg. Elég sokszor éreztem hibásnak magam ahhoz, hogy időzített bombaként robbanjak, ha valaki ezzel heccel. Rengeteget gondolkodtam azon, vajon apám, hogy éli ezt meg. Aztán egyszer csak rákérdeztem, mire ideges lett, és egész este azt taglalta, hogy én vagyok a legjobb dolog, ami valaha történt vele. Azóta anyámról is többet beszélünk. Rajta keresztül pedig egyre jobban megismertem őt, és így a seb elkezdett szépen lassan begyógyulni. Szóval, ha valaki sértegetni kezdi, akkor az olyan nekem, mintha ezt az alig összeforrt sebet kaparná fel az illető. Ismét hibásnak érzem magam, ha olyat vágnak a fejemhez, hogy akkora arccal jöttem világra, hogy anyám nem bírta szusszal. Rohadt fájdalmas.

Csak pár percig kell magamba temetkeznem, mire nyílik az ajtó.

– Köszönünk mindent! – fog kezet apám az igazgatónővel.

– Minden jót! – Ursula lassan visszatér sötét barlangjába, bezárva maga után a pokol ajtaját. Felállok, és reménykedve pillantok apámra, de ő csak a fejét rázza.

– Nem… Ez nem lehet igaz! – kelek ki magamból, de még épp időben húz vissza, mielőtt olyat kiáltanék Ursula ajtajának, hogy maga a fadarab is sértődve roskadna össze. – Ilyet jogilag nem tehet! Egy rúgásért nem csaphat ki!

- Igazából de, mivel kiderült, hogy ez már a sokadik eset volt – néz rám szigorú tekintettel. Próbálok lépést tartani vele a folyosón. Jó nagy ember, így elég nehéz.

– Mi? De hiszen…

– Liv! – áll meg hirtelen, én pedig a hátának ütközöm. – Kérlek, légy velem őszinte. Már úgyis mindegy, hiába védenéd magad – néz rám komoly tekintettel. – Mindig volt okod arra, hogy begurulj?

Orrlyukaim kitágulnak hatalmas levegővételemtől, annyira próbálom lenyugtatni magam, és még pár mély levegőt venni, hogy kapjak egy kis oxigént.

– Igen – nézek komoly tekintettel apám szemébe. Tudja, hogy nem hazudok, mert tényleg nem hazudok. Igazat mondok!

– Akkor… Egyelőre megbeszéltük! – karol át, én pedig bár kirúgtak, mégis kissé megkönnyebbülve hagyom el a gimi épületét.

Este eléggé feszélyezve érzem magam. Nem csak azért, mert úgy érzem, mintha dobtak volna, hanem mert félek az új közegtől és az idegen emberektől. Nem vagyok én szégyenlős fajta, de nem vagyok annyira nyitott sem. Annyi előnyöm viszont van, hogy gyerekkori barátom, Kevin is odajár, ahova holnaptól én is fogok.

– Minek kell pénteken bejönnöd? Hétfőn is elintézheted. Péntek az hétvége – sóhajt fel, miközben a szájába töm egy tortilla chipset. Apám egy kelletlen morgással válaszol Kevin felvetésére. – Mármint tök jó, hogy ilyen hamar el akarod intézni a beiratkozást – figyeli apámat, miközben nyel egy nagyot. Bár lehet, apám azt kívánná, akadjon a torkán egy kis időre. Legalább addig sem beszél.

– Apa, kérlek, ne légy ilyen! – állok fel a pult mellől. – Utálom, amikor fortyogsz a dühtől.

– Nem fortyogok, Liv. De csak pár hónap! Pár hónapig kellett volna kicsit visszafognod magad! – közli, miközben egy sörrel a kezében a nappaliba indul. Még hogy megbeszéltük egy időre. Már akkor visszatértünk a témára, amikor beültünk a kocsiba a sulinál.

Szorosan a nyomába eredek.

– De apa, hisz elmondtam mi történt! Te pedig megértetted.

– De ez akkor sem fog jól mutatni a jelentkezési lapodon, Liv! – Bakker. Úgy mondja ki a nevemet, mint Mufasa, amikor mérges volt Szimbára. Az pedig gyerekkorom nem túl szép emléke. Viszont tudom, hogy igaza van. Rossz érzés, hogy ilyenkor elfelejti, hogy mennyire jók a jegyeim, és mennyit készülök szabadidőmben a felvételi elbeszélgetésre. Apám kiskorom óta befektet a tanulmányaimra. Ezért pedig nagyon hálás vagyok neki, és biztosan nem hagyom, hogy csalódjon bennem. Olyannyira, hogy az új suliban még ennél is jobban akarok teljesíteni. Már ami a jegyeimet illeti, nem pedig a magatartásomat. Most pedig? Bevetem azt, aminek általában nehezen áll ellen. Bár lehet, csak én gondolom így.

– Apu – nyitom nagyra az ötévesen elsajátított kiskutya szemeket. Apám összeráncolt szemöldökkel figyel, majd egy lemondó sóhajjal magamra hagy. Mit mondhatnék? Ismer, mint a rossz pénzt. Azt hiszem, ebből a szmutyiból egy darabig még nem mászok ki.

– Szóval? – hallom meg Kevin hangját magam mögül. – Van kedved vadulni?

Nem tudom, melyik volt furcsább. Hogy Kevin a vadulni szót használta, vagy pedig az, hogy apám elengedett minden hülyeségem ellenére csütörtök este… vadulni. Na, jó, igazából csak egy órára engedett ki minket, illetve azt is tudom, hogy a telefonomon keresztül folyton nyomon követ. Néha túlságosan fullasztó, néha viszont igenis megnyugtató, hogy apám rendőrként ott van a háttérben, és bármi van, tudom, hogy megtalál. Kevin és én a tóhoz tartunk, ugyanis zenére és hangzavarra lettünk figyelmesek nem olyan rég. Nem igazán tudtam róla, hogy errefelé tartanak tóparti bulikat. Úgy tűnik, Breckenridge még mindig tartogat számomra meglepetéseket.

Ahogy leérünk a partra, meglepetten konstatálom, hogy milyen sokan vannak. Tábortűz vívja ki minden ember figyelmét, mely elég veszélyesnek tűnik itt, ahol az erdő hatalmas tölgyei nincsenek valami messze. Mármint basszus, a tűz olyan magasra csap fel, hogy simán elérhetné az egyik ágat. De úgy tűnik, ezzel senki nem foglalkozik. Kevin gondolkodás nélkül indul meg a sörcsap felé.

– Hé, apám ki fog nyírni, ha megérzi rajtam a sör szagát! – sziszegem neki, miközben karjánál fogva megpróbálom megállítani.

– Egy – mutatja fel egyik ujját – a sörnek illata van. Illata – nyomatékosítja. – Kettő. Nyugi, mire hazaérsz, már be fog aludni. Még ha látja is, hogy itt vagy. Azt hiszi, csak esti sétán vagyunk a tóparton. – Ebben van valami. Egyébként is Kevin tudja, hogy egy jó sör néha a barátom tud lenni. Attól eltekintve, hogy mostanság a szociális életem a nullával egyenlő. – Fél pohár, nem több! – emeli fel mutatóujját, amit elkapok, és jó erősen megszorítok, mire a háta íjként homorít a nagy fájdalom közepette.

– Meddig fogsz még emlékeztetni rá?

– Arra, hogy három sörtől szabályos hányás hidat lövelltél a kocsim hátsó ülésén? – kérdi összeszorított fogakkal. Kevin nem tudja, mikor fogja be, így még a lábára is jól rátaposok, mielőtt továbbindulnék. Esküszöm, hogy nagyrészt ő bánt engem, és ritka az ilyen alkalom, amikor csipkelődhetek vele.

Miután felnyaláboltuk az italunkat az egyik tölgyhöz sétáltunk és letelepedtünk a tövében. Lassan és komótosan kortyolgattam a sört. Nem tudtam, mi árt meg jobban, ha hamar lezavarom, vagy ha csiga tempóban haladok. A múltkori esetre visszagondolva biztosabb, ha az utóbbi szerint cselekszem.

– Tudod, én örülök, hogy egy suliba fogunk járni. Nem is értettem, miért utazol folyton a szomszéd városba.

– Azért, mert jó iskola volt a számomra, de csak amíg el nem csesztem – sóhajtok fel, és a kis buborékokat figyelem, amik a poharamban úsznak. Mintha ők is azt sikítanák, hogy VESZTES! Vagy azt, hogy ezt JÓL ELCSESZTED!

– Ezt fejezd be, Liv! Jogosan tettél mindent Sam ellen. Egy kis szajha volt, aki előszeretettel szurkálta az embereket a gyenge pontjuknál – horkan fel undorodva. Igaz, Sam tényleg nem egy jó természetű ember. Ettől függetlenül nem megoldás az erőszak. Semmire sem!

– Ettől még lehetett volna nagyobb önfegyelmem. Nem normális dolog minden adandó alkalommal bedühödnöm, ha valaki szóba hozza anyámat. – Bár tény, hogy csak akkor, ha a neve negatív szövegkörnyezetben szerepel... Arcom elég fájdalmasan festhet, mert hát, tényleg fáj, akárhányszor erre gondolok.

– Sosem ismerted, borzasztó nehéz lehet anya nélkül felnőni, Liv. Ez egy aktiváló gomb a testedben. Ha valaki megnyomja, emlékezteted rá magad, hogy mi történt, hiába is akarsz túllépni ezen – mutat a szívem irányába. – Egyébként meg, két éve még rosszabb voltál. – Igaza van, tényleg így volt. Kevin barna hajába túr, miközben egész testében megfeszül, főleg a karizmai… Előre tudom, hogy valami cikis téma jön.

– Talán… Az is gond volt, hogy apád sosem ismerkedett úgy igazán senkivel, amióta megszülettél – emeli rám aggodalmas, zöld szemeit.

- Hogy mi?

- Mikor ment el utoljára randira, Liv? – Ez egy jó kérdés. Talán napját sem tudom. Nagyon ritkán fordult elő, de egy alkalomnál többször sosem találkozott senkivel. – Na, látod. Lehet, mindkettőtöknek jót tenne. Nem azt mondom, hogy pótanyát kell találnotok a házhoz, csak mindkettőtökre jó hatással lenne, ha beszélnétek erről. Ki tudja? Lehet, hogy apád felszabadultabban ismerkedne, ha tudná, hogy ez téged nem zavar. – Aztán kissé komolyabb tekintettel néz rám. – Nem zavar? Mert ha igen, üss le!

– Nem, nem! Igazad van – bólintok rá. Talán tényleg hiányzik apámnak egy partner. Ő pedig nagyon fontos nekem ahhoz, hogy könnyű szívvel engedjem be a megfelelő nőt, a privátszféránkba. Sokkal könnyebben, mint akkor, amikor elkezdtem kamaszodni. Kevinre pillantok. – Köszi!

– Bármikor! Most viszont – vált témát -, Csak közlöm veled, hogy Hunter Blake téged bámul.

– Ki? – kapkodom össze-vissza a fejem, de nem látok senkit.

– A dögös tetkós. – Furcsán nézek rá. – Mi van? Pasi vagyok, a puncit szeretem, de azért nem mondom, hogy ronda a pasi – biccent az állítólagos Hunter felé. Az említett személy a tűznél ül, és sötétlő szemei már-már átmetszik az enyémeket, olyan mélyen bámul rám. Kissé még hunyorog is, mintha azt próbálná kitalálni ismer-e valahonnan. Rövidre nyírt haja van és bizsereg a kezem, mert önkéntelenül is, de elképzelem, ahogy végigsimítom. Mindig is imádtam a rövidre nyírt hajat. Ha lehet mondani, ez az egyik gyengém a listámon. Aztán ott van a férfias, határozott vonalú, enyhén borostás arca. A borosta is az előbb említett listán szerepel. Erős testfelépítése van. Sosem szerettem a melák pasikat, mindig a vékony, magas srácokat részesítettem előnyben, és bár ennek a pasinak nagyon széles vállai vannak, és vagy háromszor olyan vastag a karja, mint az enyém. Nagyon is vonzó. Talpig feketében van és a ráfeszülő póló még inkább kiemeli formás felsőtestét. Azt gondolom, valami olyan dologgal foglalkozhat, amihez szükség van jó fizikumra. Kiszárad a torkom a látványra, így gyorsan kortyolok a sörömből. A pasi szája megrándul, talán nevetni akar, nem tudom, de ő is inni kezd, és a pohár pereme fölött, végig engem figyel. Elkapom tekintetem, és Kevinre pillantok, aki úgy vigyorog magában, mint a tejbetök. Hiába lököm oldalba, tovább folytatja.

– Azt hiszem, jó estéd lesz – mondja bizalmas hangon, miközben feláll.

– Hová mész? – kapom fel fejemet, és erősebben szorítom az üres poharamat.

– Csak italért. Nyugodj meg, asszony! – emeli fel kezeit, majd kiszedi karmaimból a műanyagot. Felállok, megtörlöm a fenekemet, amin vagy tíz darab elszáradt falevél éktelenkedik. Felegyenesedem, de mielőtt még Kevin nyomába indulhatnék, neki ütközöm valaminek. Vagy valakinek? Hm… de kemény. Mármint a mellkasa, amit majdhogynem az imént fejeltem le. Megmosolyogtat, hogy mennyire filmbe illő jelenet előtt állok. Legalábbis azt hiszem. Felpillantok, és bár Hunterre számítok, nem ő áll előttem. Túl szép is lett volna, mi? Egy enyhén illuminált állapotban lévő, tippjeim szerint, harmincas pasi bámul le rám, idióta vigyorral a képén.

– Hello, édes. Nem láttalak még erre – néz végig rajtam szemtelenül. Próbálom felfogni az imént hallottakat, mert azt hittem, hogy ez a duma, már az apám idejében is lejárt lemez volt. De most tényleg… Ez komoly? Mindig ezzel kell indítani? Szemeimet forgatva pillantok Kevin irányába, aki értetlenül figyeli az eseményeket, és már megindulna felénk, de valamiért mégiscsak megtorpan. Az áruló.

– Steve – hallok meg a pasi mögött egy mély, öblös hangot. Ezt hívják úgy, hogy… férfihang. Legalább is az én világomban. – Hagyd a hölgyet, velem van.

Atyám, ez tisztára olyan, mint egy elcsépelt film! A hős, aki megmenti a lányt a részeg betolakodótól. Nem akarok panaszkodni! Ó, dehogy akarok!

– Hunter – fordul felé a részeg fazon. – Áh, Hunter – vigyorodik el, mintha valójában csak most ismerné fel. – Bocs, nem tudtam, hogy te már levadásztad. – Levadászott? Kikérem magamnak. Engem aztán nem vadászott le senki. Vagy csak mi lányok hitegetjük magunkat ezzel? Lehet, tényleg csak úgy, levadásznak minket tudtunkon kívül, mi pedig pihegve, ámuldozva sétálunk bele a csapdájukba?

Hunterre pillantok, aki éppen felnéz rám, és meg sem próbálja elfojtani vigyorát. – Akkor én megyek is – próbál megállni lábain az úriember. – Kellemes turbékolást! – kurjantja el magát, miközben visszatámolyog a tűzhöz, néha nekimenve egy-egy fatörzsnek. A sörcsap felé pillantok, ahol meglátom Kevint. Elég feltűnően mutogatni kezd felénk és azt tátogja, hogy KAPD EL! Idióta...

– Szóval? Veled van a hölgy? – vonom fel szemöldökömet. Hunter felnevet, majd kissé fáradtan megdörzsöli a tarkóját, és közelebb lép hozzám.

– Valahogy meg kellett, hogy mentselek, nem igaz? – vonja fel szemöldökét, pont úgy, ahogy én az imént. Megmosolyogtat.

– Köszönöm – pillantok rá hálásan, majd a cipőm orrát kezdem el tanulmányozni. – Jövök neked eggyel.

– Igen, ez igaz – bólint rá komoly tekintettel. Jesszus, most jön az, hogy megkér, menjek fel vele a lakására hálából? Mert az aztán biztos, hogy nem fog megtörténni! Nem szándékozom egy egyéjszakás kalanddal elveszteni a szüzességemet. Megfogadtam, hogy várok a megfelelő pillanatig. – Mondjuk egy randival.

– Tessék? – kapom felé tekintetem, amely meglepetten találkozik Hunterével. Tekintete ugyanezt sugallja. Mintha nem tudná hova tenni, amit az imént mondott.

– Randi... Igen, el kéne jönnöd velem randizni, elvégre ki tudja? Lehet, hogy az életed mentettem meg ma este. Ez a legkevesebb – tárja szét karjait.

Nem tudok nem felnevetni azon, ahogy így ismeretlenül elkezd fűzni. Még sosem hívott idegen srác randira, mindig csak olyanok, akiket már ismertem a suliból. Elég furcsa, hogy egy látszólag nálam jó pár évvel idősebb pasi teszi ezt. Vagyis… nem furcsa. Tudtommal sokan szeretik a fiatal lányokat behálózni, legalábbis az apám szerint. Nem most jöttem le a falvédőről. Látom, hogyan bámulnak rá még most is a nők, és bár nem vagyok előítéletes, most mégis erre hagyatkozom. Hunter nem tűnik egy monogám típusú pasinak. Basszus, hisz csak ki kell választania az aktuális lányt, akit hazavisz anélkül, hogy a kisujját mozdítania kéne! Vagy bármelyik másikat. Vagy… biztosan fogja, ha már rátérnek a kiválasztottal az est mókásabb részére. Atyám… Érzem, ahogy a gondolatra az arcomba szökik a vér. Méghozzá azért, mert azt képzelem el éppen, hogy Hunter engem visz haza. A pasi olyan széles, bugyiolvasztó mosolyt villant rám, mintha a gondolataimban olvasna. Bakker! – Mire gondolsz, szépségem? – A hangja kissé érdes és halk. – Tiszta pipacspiros lettél.

– Csak sokat ittam, és melegem van – kezdem el legyezni magam, bár félő, hogy tudja, az egyetlen dolog, ami miatt melegem van, az ő. Hunter arcán valamiféle árny suhan át, és látom, ahogy nyelés közben mozog az ádámcsutkája. Lehet egy ádámcsutka szexi?

– Kicsit fiatalnak tűnsz. Hány éves vagy? – kérdi kissé gyanakvó tekintettel. Talán sejti, hogy még kiskorú vagyok? Körbepillantok, és csak ekkor tudatosul bennem, hogy nem igazán vannak itt korunkbeliek. Sőt… csak Kevin és én lehetünk itt gimisek.

- Öhm… - Próbálok egy kis időt nyerni. Mit mondjak? Ha elmondom, hogy tizenhét vagyok, páros lábbal rúg ki, nem mintha bárhol is bent lennénk. Nem is gondolkodom, amikor megszólalok. – Húsz. – Hangom egy fokkal magasabban csendül fel, így megköszörülöm a torkomat. – Húsz, igen. Húsz vagyok. Pár napja töltöttem be. – Kicsit köhögök is, hogy úgy tűnjön, mintha emiatt beszélnék akadozva. Mivel apám rendőr, hamar megtanultam hihetően hazudni, ugyanis az, hogy őt kijátsszam, jócskán megedzett kiskoromban, amikor mondjuk tovább szerettem volna kint dagonyázni a sárban. Persze, mint mondtam, apám úgy ismer, mint a saját tenyerét, de akkor is gyakoroltam, és Hunter megkönnyebbült tekintetét látván, tudom, hogy sikerült meggyőznöm.

– Szóval a lány, aki pár napja lépett be a csodás húszas éveibe – húzza széles mosolyra ajkait.

– Olivia – nyújtom felé a kezem, ő pedig azon nyomban belecsúsztatja az övét. Végigfut gerincemen a forróság, ahogy a bőre súrolja az enyémet. Kissé érdes, de nagyon kellemes. Határozott a kézfogása.

– Olivia – ízlelgeti a nevemet. – Hunter – mutatkozik be, én pedig úgy teszek, mintha eddig nem tudtam volna ki is ő.

– Nagyon örülök, Hunter – villantok rá egy teli mosolyt, mire ő meleg tekintettel néz vissza rám.

– Szóval, akkor Olivia. Mit gondolsz?

– Miről?

– A randiról.

- A randiról? – vonom fel szemöldökömet. – Azt, hogy nem is ismerlek. Ki tudja, lehet, hogy pszichopata vagy. – Hunter hangosan felnevet, és még mindig a kezemet fogja, sőt időközben elkezdte ujjával lassan simogatni a csuklómat. Szerintem nem is veszi észre, mit tesz velem. Vagy ami még rosszabb, pontosan tudja, hogy mit tesz velem, a pimasz. Teljesen izgalomba jöttem már ennyitől is.

– Akkor ezen változtatnunk kell.

– Tessék? – nézek rá kérdőn. Megrázom a fejemet, hogy kiűzzem a gondolatokat belőle, aminek főszereplője Hunter és én.

– Hát azon, hogy nem ismerjük egymást. – Mosolya még szórakozottabbá válik. Tévedtem. Nagyon jól tudja, mit tesz velem. – Kérsz valamit inni? – biccent az italok felé.

Én meg mit teszek? Na, mit teszek?

– Persze. Egy kóla jól esne.

HUNTER

Nem is tudom, mikor találkoztam utoljára olyan lánnyal, aki nem dobta volna ki a nagy, illetve nem létező melleit, vagy ne szambázott volna el a képem előtt miniszoknyában. Olivia viszont ezzel szemben felüdülés. És ez tetszik. Plusz már egy ideje nem voltam nővel, szóval muszáj lesz végre odatennem magam. Jesszus, annyira beindít az ártatlansága, a hatalmas szemei, ahogy kétségbeesve nézeget körbe. Olyan, mint Bambi a reflektorfény előtt. Ez pedig párosul egy kis pimaszsággal is. Eddig azt hittem, hogy csak az üresfejű libákat szeretem felszedni, aztán pedig felvinni a lakásomra őket éjszakánként, de Olivia nem ilyen. Ő elővigyázatos, hisz még a randira is nemet mondott, mivel nem ismer engem. Nem akartam megmondani neki, hogy általában azért vannak a randik, hogy megismerjük a másikat. Nem akartam elcseszni, mert láttam a félelmet a szemében. Ráadásul előttem akarta levadászni egy részeg idióta. Teljesen jogos a lány félelme.

– Szóval? Egyetemre jársz? – kérdem tőle, miközben újabb italt töltök. Kólát… whiskey nélkül.

– Igen – vágja rá azonnal. – Idén kezdtem – húzza el a száját, mint aki nem szívesen beszél róla. Én pedig ki vagyok, hogy faggassam?

– Értem. Ezek szerint nem szereted – húzom mosolyra számat. Mit is mondtam az imént? Hogy nem faggatom…

– Nem igazán – rázza meg a fejét, és elkezdi kortyolni az üdítőjét. Figyelem, ahogy szemeit kimereszti, és hunyorogni kezd, ahogy nyel egy nagyot. Arca kissé kipirult, és a tűz fénye, halvány, barnás színt kölcsönöz bőrének. Ajkai tökéletes Cupido-ívet alkotnak, és cseresznyeszínűek. Figyelem, ahogy nyelve kibukkan, és végignyalja az alsó ajkát. Basszus, én is szívesen nyalogatnám, sőt harapdálnám azt a szájat egész éjszaka. Figyelem, ahogy mosolyra húzódik, lassan és sejtelmesen.

– Mi az? – kérdi szórakozottan, mire nagy nehezen a szemeire emelem tekintetem. Rajtakapott. És pontosan látom az arckifejezésén, hogy nagy valószínűséggel pontosan tudja, miken járt az eszem. Persze zavarba jöhetnék. De csak jöhetnék. – Miért nézel így rám? - Féloldalas mosolyra húzom számat, és megvonom vállamat. Magabiztos hangon válaszolok.

– Csak úgy – húzom meg az italomat, de közben végig őt nézem. Füle mögé tűri a haját és zavartan pillant félre. Imádom ezt a kettősséget benne. Az előbb még egy határozott nőt láttam magam előtt, most pedig egy pironkodó tinilányt. A szél kissé belekap sötétbarna, enyhén hullámos fürtjeibe, nekem pedig egyből ismét beindul a fantáziám… Elképzelem, ahogy a csuklóm köré fonom a haját aztán meg…

– És te? Te is egyetemre jársz? – kérdi kíváncsian. Ismét visszaröppenek a valóságba vágyálmaim bugyrából. Most két dolgot tehetek. Igazat mondok, vagy hazudok. Mivel túlságosan tetszik a lány, nem fogom neki bevallani valójában mivel is foglalkozom, mert nagyon jól ismerem ennek a veszélyeit. Így hát, szembe megyek az elveimmel és hazudok.

– Mondhatni igen.

– Mondhatni igen? – vonja fel szemöldökét.

– Igen, odajárok, de levelező tagozaton. Mellette egy autószerelő szalont üzemeltetek – válaszolok rezzenéstelen arccal. Olivia elgondolkodva néz rám, majd bólint. Látom, ahogy alig észrevehetően végigmér, és azt is látom, ahogy felcsillan a szeme. Több mint valószínű, hogy most neki indult be a fantáziája. Csak nem a félpucér, autószerelő pasik a fétisei? Mindenesetre ezzel ki tudnék békülni, ugyanis szabadidőmben tényleg autókkal foglalkozom a legjobb barátom, Dylan műhelyében.

– És mit tanulsz? – akadékoskodik. Gyanúsan méreget. Csak nem rajtakapott a kamuzásomon?

– Közgazdaságot – vágom rá gondolkodás nélkül.

– Hányad éves vagy?

– Most fogok végezni.

– Mikor?

– Vallatunk, édesem? – nevetek fel.

– Hunter – hallok meg egy magas, dühös hangot. Oldalra kapom a fejemet és meglátom Kendrát, aki szélsebesen vágtat felénk, miközben szőke haja úgy lobog a szélben, mint egy szuperhős palástja. Olivia megrezzen mellettem, mire megfogom a kezét, és közelebb húzom magamhoz. Kendra veszélyes egyed, nem örülnék, ha Oliviának baja esne, hátha még jobb fordulatot vesz majd az este. – Hol van? – áll meg előttünk karba tett kézzel.

– Mégis kicsoda? – kérdem értetlenül.

– Nagyon jól tudod – nevet fel keserűen. – Hol van Dylan?

– Ne már Kendra! – sóhajtok fel. – Még mindig?

– Még mindig? Még mindig? – akad fenn kérdésemen. – Az a kis senkiházi pöcs egy szó nélkül hagyott fent a lakásodon, szóval nem fogja megúszni, hogy a bocsánatom esedezése nélkül továbblépjen.