SZEPES MÁRIA

A szó mágiája

Szerkesztette

Kovács Julianna

Copyright © Szepes Mária Alapítvány, 2014, 2025

Hungarian edition © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Cover design © GLB Könyvkiadó Kft., 2025

Minden jog fenntartva.
A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Melher Viktor

Borítót készítette Édesvíz Kiadó Kft.

GOOD LIFE BOOKS, BUDAPEST

Felelős kiadó Eitner Noémi és Melher Viktor igazgatók

Műszaki vezető Horányi Laura

Főszerkesztő Melher Viktor

Tipográfia Madarász György

Borítót készítette GLB Könyvkiadó Kft.

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-529-646-0 (epub)

ISBN 978-963-529-647-7 (mobi)

A hermetikus filozófia alapfogalmai{1}

A szavak sokszor világbirodalmakat építenek,
de vannak szavak, amelyek
világbirodalmakat döntenek romba.

Amikor az ember átégett valamennyi, maga teremtette poklon, és általa alkotott, százezerszeres káprázatmennyország kínná vált gyönyörén, elérkezett érett életősze sötéten izzó, keserű magányához. Csalódásaitól csupa seb, csupa kudarc. Vágytestét koldusrongyok takarják. Agya üresen kong téves gondolatai lenyomatától. E telet váró, reménytelen állapotában száműzi magát tévedései útvesztővé lett, sötét rengetegébe, őserdejébe, és annak úttalan útjain bolyong. E céltalannak hitt lézengésben egyre erősödik, fájdalommá lesz a mindig lénye tudattalanjában lappangó éhség és szomjúság. Szörnyű hiányérzet valami után, aminek nem tudja a nevét. Pillanatsikerek, bukások, szenvedélyek, átutazások élet-halál küszöbökön, pótcselekvések nem oltották e mardosó vágyat. Egyforma távolságban maradtak tőle e kísérteties árnyak. Megcsillantottak valami örömszikrát, de ettől sóvárgása még elbírhatatlanabbá vált. Valamennyi időkategóriát megjárt e fokozódó reménytelenségben, amikor hirtelen rábukkant Valamire. Bozontos, kusza növényektől körülvett kőtömb kvadrátja magasodott előtte. Megtorpant. E négyzetes ábra jelentősége villámként fénylett fel benne. Jegesen sugárzó szentély, rajta nyugtalan láng lobog. Azonosnak érezte magát e lánggal. Az most is menekülne, ha tudna, úgy, ahogy ő tette eddig. Bujdosott valami elől, amivel nem mert szembenézni. Térdre hullt. Megadta magát a felismerésnek, hogy bírái előtt áll. Iszonyú gyónás szakadt ki belőle; hóhér volt és áldozat. Ölt, és megölték. Lopott, csalt, hazudott, és mindannak áldozatává lett, amit elkövetett. Mindent elveszített, amit összeharácsolt. Előttük térdepelve várja ítéletüket. Mentsége nincs. Könyörögve kéri azonban, ha kitölti büntetését, segítsék rá saját, nyílegyenes ösvényére. Az bizonyosan odavezet, ahol nemcsak éhét, szomját, hanem gyötrelmes lénye éber eszméletét is örökre kioltják.

Időtlen időkig tartott a büntetés. Észre sem vette, mikor jutott el léte legmélyebb pontjára. Fogalma sem volt, hogy az isteni törvény e pontot határrá tette. A mélység ugyanis véges. A legmélyebb pont, az involúció a hanyatlás végét jelenti, és átfordul evolúcióvá, fokozatos emelkedéssé. De a magasság kiterjedései határtalanok.

Hogyan sejthette volna e legnyomorúságosabb állapotában, amely a halálnál halálosabb, szörnyűbb volt, hogy e gonosz önkívületében egyszerre csak ott áll a széttárult, hatalmas dimenziók között, amelyek mögött mind nagyobb és nagyobb kiterjedések nyílnak. De közvetlen előtte felragyogott hirtelen az energiaáramoktól körülzúgott szentély. Három lépcső vezetett a magányos, szelíd lótuszkelyhek közül felnyúló lánghoz, amely nem éget, és nem vet árnyékot. Az öröm, amelyet érzett, túlemelkedett könnyön, síráson, gyászon és újjászületésen. Egész lénye elébe borult. Kis féregnek érezte magát. „Te vagy Az” – váltak szóvá benne a csordultig telt gondolatok. – „Most már kiolthatod e hitvány lángot, aki én vagyok. Érdemen fölül ajándékozott meg, hogy Rád pillanthattam. Te belül vagy, én kívül rekedtem a külső sötétben. Te vagy Az, aki Van.”

Egyszerre ámultan felpillantott, mert gondolataira örömóda zendült visszhangként: „Te is Az vagy. Te én vagyok. Te is Isten vagy. Tat tvam aszi.”

Kiegyenesedett. „Uramisten, mi ez? Ez a Fény, a drágakő a lótuszkehelyben!”

Elnémult. Magányos szemén át beleoldódott az Istenek Örök Tüzébe.

Még hallotta az örömóda mondatait: „A drágakő a lótuszkehelyben Te vagy. A nyers követ Te szorítottad a vér, a könnyek és a kínok csiszolókorongjához, amíg makulátlanná lett. Te gyűjtötted tapasztalatod mézét és mérgét, hogy elhozd ide az ezotéria végső dimenziójába, és hátrahagyd személyiséged lenyomatával együtt, mielőtt eltűnnél a mulandó világból.”

De itt már leomlott énjének utolsó válaszfala is. Eksztázisa nem ismert szavakat. Sem formája, sem száma nem volt. Rettentő súlyok szakadtak le róla.

Azonossá vált a teljességgel.

És a teljesség néma.

Bevezetés

Nincs olyan szakma a világon, amelynek ne volna saját fogalomnyelve, amelyet mindenki megtanul, aki szakképzettséget akar szerezni. Természetes, hogy a tudomány, a művészet és a bölcselet szintézisére törekvő összefüggések tudományának is sajátos fogalomrendszere van. E meghatározásokat a Királyi Művészet szótárául ajánlom. Az érdeklődőket hozzásegítik tanulmányaik folytatásához.

Nehéz, de bátran átgondolt, végső kozmogóniai problémákat feszegető tételek ezek.

Még nem volt olyan olvasó, gondolkodó, kereső ember, aki ne tette volna fel nekem e súlyos kérdéseket. Tehát nem hagyhatom ki ezeket a szótárból. Elég töprengenivalót adnak. Utólag rájönnek, hogy megérte a fáradságot.

Az analógiák tana

„Valóságos, hazugság nélkül való, biztos és teljességgel igaz, hogy ami lent van, egyenlő azzal, ami fent van, és ami fent van, egyenlő azzal, ami lent van, az Egyedülálló Dolog csodájának véghezvitelére. És ahogy minden egyből keletkezett, az egy elgondolásából, úgy hasonul minden létező ehhez az egyhez, amelyből származik. A Nap az atyja, a Hold az anyja, a szél hordta magában, a föld a dajkája. Íme, teremtő atyja minden teljességnek. Ereje végtelen, amikor anyaggá válik. Válaszd el a földet a tűztől, a ritkát a sűrűtől, nagy gonddal és áhítattal. A földről az égbe száll, és onnan vissza a földre, útjában a fent és a lent erőit magába felvéve. Így a világ minden dicsősége a tiéd lesz, és eloszlik mind a sötétség körülötted. Lám, az erők ereje, amely minden teret betölt és minden anyagot áthat: így lett a világ megteremtve, melynek számtalan csodálatos hasonmása létezik és ismétlődik az elmondott erő hatására. Miért is a nevem Háromszor Hatalmas Hermész, mert a világ mindhárom bölcsességét bírom. Amit a nap működéséről elmondhattam, befejeztem.”

HERMÉSZ TRISZMEGISZTOSZ

A Háromszor Hatalmas Hermész, az utolsó mágikus atlantiszi kultúra misszionáriusa s az ősi, egyiptomi idők rejtélyes messiása ebben a Smaragdtáblának nevezett üzenetben rögzítette saját spirituális, ősi korszakának minden tudását és bölcsességét.

E tétel az összes ismert egzakt és egyéb tudományok alapja. A modern technika, biológia, orvostudomány, építészet, hidraulika, csillagászat, fizika, kémia, minden, amit ismerünk, egy hallgatólagosan elfogadott módszert alkalmaz alapjaként. Lényege, hogy amit kicsiben a kísérleti asztalon létrehoz, az egy hatalmas, láthatatlan és rejtélyes törvényszerűségnél fogva azonos a természet és a kozmosz valamennyi ábrájával, működési elvével.

Az ember a világmindenség két szembeállított tükre között állva kezd ráeszmélni arra, hogy a képek, amelyeket végtelen ismétlődésben lát, azonos dolgot ábrázolnak, kisebbnek vagy nagyobbnak tüntetik fel, ami nem egyéb, mint a relatív tér-idő káprázata. Az ősi hagyományok szerint a mindenségben megnyilvánuló egész élet bizonyos alapformulák végtelenségig gyűrűző megismétlődése.

Hermész Triszmegisztosz az analógia törvényét hieroglifákban fektette le. Azóta is rengeteg Smaragdtábla-fordítás született, de nincs két olyan szövegezés, amelyek értelmüket tekintve teljesen megegyeznének. Mert a „mint fent, úgy lent” tétel háromsíkú jelképként egészen mást fejez ki, tömörebben és tévedhetetlenebbül foglalja magában a törvény értelmét, mint az oksági kifejtés részletekre tagoló s tapogatózó kísérletezése. Első pillanatra nem is tűnik lényegesnek, hogy a fent és a lent egymással való megegyezését az egyenlő, az ugyanolyan vagy az azonos szóval fejezzük-e ki, pedig a kifejezés pontossága itt esetleg a kulcsot vagy a kudarcot rejtheti magában. Persze nincs olyan meghatározás, amely tökéletesen fedi egy szimbólum jelentését. Az elemző módszer legfeljebb körülírja azt, amit meg akar értetni, a jelkép azonban pontosan ábrázolja.

Ha a kozmikus analógia törvényét helytelenül alkalmazza valaki, azért nem az analógiatörvény a felelős. A tétel kétségtelenül egyetemes jelentőségű, s a megnyilvánulás minden síkjára érvényes. A kis és nagy kozmikus egységekre, az anyagi világ legsűrűbb rétegeire éppúgy vonatkozik, mint a szellemi magaslatok ibolyántúli színskálájára. Alkalmazása tehát nem olyan egyszerű, mint a racionális törvényeké, s a dolgok valóságos összefüggéseinek ismerete nélkül könnyen vezethet tévedésekhez. A tudományban már kiderült néhány ilyen tévedés. Néhány évtizede például még úgy tudták, hogy az atom a naprendszer kicsinyített mása, amennyiben az atommag a központi Napnak felel meg, az elektronok pedig a bolygóknak. Ezt a nézetet az analógiatan legtökéletesebb bizonyítékának tekintették, hiszen igazolva látták benne a mikro- és a makrokozmosz azonosságát. Annál nagyobb volt a kiábrándulás és a csalódás, amikor az atomszerkezetről vallott nézet a legutóbbi években olyanképpen módosult, hogy az elektronok nem bolygók módjára keringenek, hanem koncentrikus héjakban úgynevezett elektronfelhőket képeznek. Néhány modern tudós elsietett következtetése szerint persze maga az analógiatörvény dőlt meg ezzel. Alapos meggondolás után azonban kitűnik, hogy ez a felismerés nemcsak hogy nem döntötte meg az analógiatörvény kozmikus méretekre is érvényes alkalmazhatóságát, hanem még inkább kiterjesztette. Mert az elektronhéjak rendszerében a tejutak mikrokozmikus analógiájára bukkanhatunk. Az atom ilyenformán nem a naprendszerekkel, hanem a tejútrendszerekkel analóg. Ha a „hasonmásokat” összekapcsoljuk egymással, megláthatjuk a parányiban a hatalmas s a hatalmasban a parányi pontos tükrét.

A Smaragdtábla kulcsainak helytelen alkalmazásából akkor lehet nagyobb baj, ha az téveszmékhez, tévtanokhoz vezet. Az analógiák tetszetősek, s találó képekben sok mindent kifejezhetnek. Éppen a szimbólum az, ami egy egész, hosszas magyarázatokkal elködösített problémát vakító villanásként fénybe borít. Mégis, tételeivel nem bánhatunk elég óvatosan. A megtévesztő analógia sokszor vált már zavaros elméletek kútforrásává. Erőltetett dolog az is, ha egy egyetemes alapformulát kivétel nélkül minden jelenségre rá akarunk húzni. Vegyük példának a kört vagy annak teljesebb formáját, a gömböt. A kör jelképes értelme olyan sokféle, hogy alig lehet felsorolni valamennyit. Ha azonban minden lelki és szellemi jelenséget a körrel kívánnánk magyarázni, vagy ha a láthatatlan világ rejtelmeibe egyszerűen a körnek és a gömbnek a magasabb síkokra való kivetítésével akarnánk behatolni, akkor – néhány helytálló vonatkozás és következtetés mellett – a valóságnak nem megfelelő, zavaros képzetek labirintusába tévednénk.

Az analógia törvényének kulcsa a mentálsíkon van, s teljes eredményt csak az érhet el, aki ismeri e sík lényegét. Az ideákból úgy alakulnak ki a formák, mint magból a növény. A hasonlóság tehát nem formai, hanem lényegi. Ezért a kicsiből a nagyot egyszerű felnagyítással kivetíteni, vagy pedig az alant lévőből a fent lévőre szolgai módon következtetni nem szabad, mert így születnek meg a transzcendens világra vonatkozó, emberi mértékre szabott elképzelések. Forma és ideatöltés között persze szoros összefüggés van. De nagyon alaposan kell ismernie a jelképeket annak, aki a külsőből ráismer a belső tartalomra és a mentális eredetre. Az ember általában agya okszerűségi rácsozatán át néz a dolgokra, kívülről. A természetlátó ember szoros szellemi és pszichikai kapcsolatban volt a jelképekkel, s ez az élményszerű összeköttetés kizárja a tévedés lehetőségét.

A hermetikus stílus nem volna érthető az analógiák tana nélkül. A hermetika az avatatlanok előtt úgy rejtette el titkos mondanivalóját, hogy az analóg fogalmakat szándékosan felcserélte. Például: a Nap–atya–arany vagy Hold–anya–ezüst vagy Merkúr–gyermek–higany szavakat egymás helyett alkalmazta. Persze a változatok legtöbbször sokkal bonyolultabbak ennél.

A kabbala is a fent jelzett analógiatan alapján állítja fel az egymás alá rendelt világok sorrendjét. A kabbala Adam Kadmonjának – a kozmikus óriásnak – pedig a földi ember a mikrokozmikus mása.

Az analógiák lényegi hasonlóságát úgy mérhetjük le, hogy elhatolunk a dolgoknak nemcsak szerkezeti, hanem belső törvényszerűségéig. Például a táplálkozás a világegyetem minden létsíkjának törvénye. De egészen másképpen táplálkoznak a kristályok, mint a növények, az állatok, az emberek vagy az égitestek. Az evés, a megragadás és a bekebelezés alapvető ténye azonban mindegyiknél analóg. Ugyanígy a nemzés, a terhesség, a szülés-születés, a harc és a halál mozzanatainak különféle formai változatai végigkövethetők az univerzum minden élőlényénél. De ezek a megnyilvánult világ két magasabb síkján – a pszichikain és a mentálsíkon – egészen más folyamatokként játszódnak le. Alapjában azonban mégis megfelelnek egymásnak.

Adam Kadmon

A kozmikus ember. A kabbala tanítása szerint az egész látható világ az egymásra következő, egymást átható lények hierarchiájának láncolatára épül. Minden élő forma alkotó eleme, része egy nála hatalmasabb egységnek. Ahogyan az elektronrendszer felépíti az élőlények testének atomjait és sejtjeit, úgy az emberi psziché sok más elemmel együtt alkotja egy magasabb szellemi lény lakóhelyének, bolygójának asztrális szervezetét. Még hatalmasabb nézőpontból szemlélve: naprendszerünk és más naprendszerek planétái neutronjai, protonjai, pozitronjai, atomjai egy gigászi, kozmikus szervezetnek. Ezeknek éppúgy van magasabb értelemben idegrendszere, vérkeringése, szervei, feje, törzse, végtagjai, mint az embernek.

A hozzánk legközelebb eső univerzum a tejutakból és csillagködökből összetett, emberformájú, hiperkozmikus óriás: Adam Kadmon.

Valójában az ember–Isten-képmás analógia csak e tétel ismeretében válik élővé. A Teremtő Elme idearendszerében benne van az egész fizikai, pszichikai és mentális világegyetem, amely az ember testében, lelkében és szellemében is alakot ölt. Az ember ugyanennek a dolognak kicsinyítő lencsén át kivetített, tökéletes mása. Ezért a kiskozmosz önmagát a nagykozmosz analógiájának teljességében érzékelheti, tudatosíthatja, amint földközpontú szemlélete kozmikussá tágul. Az állat, a démon, az elementál törött tükördarab, erőtlen részlet, csonka töredék. Az ember egész, Isten-képmás, mint hatalmas testvére, Adam Kadmon.

Akasa-krónika

Akasa, A beszélő fény krónikája valójában a rejtélyes, meg nem nyilvánult, nirvanisztikus lét örök emlékezete. Minden mulandóba kivetült idea gondolata, tette, képzete, valamennyi történése, a mélybe merült energiából anyaggá sűrűsödött, majd tapasztalatokon át megtisztult mozzanata feljegyződik benne, emlékpotenciává válik, és onnan újra felidézhető. Az Akasa megőrzi a belé kerülő ideatartalmakat, energiában gazdag formákat vagy mozgásokat, ezért a szellemi látás birtokában lévő beavatott – a kozmikus jelképek ismeretében – a múltnak minden alakulását, eseményét kiolvashatja belőle, és a jövőbe is betekinthet. Kifejezési formája élő szimbólumok jelbeszéde. Ami annyit tesz, hogy képei nem merev, geometriai formák, hanem alakjukat az élőlényekhez hasonlóan folyton változtatják és kiegészítik. Az élő jelkép egy fejlődési folyamat kiindulási pontját, és annak minden változását megjeleníti, s így analóg az álomszimbólumokkal. Megfejtéséhez azonban szükséges, hogy a szemlélő az Akasa-szimbólum teljes ívének mozgását megragadja, a kiindulási ponttól a befejezésig.

Mája

A káprázatok asszonya. Magasabb vonatkozásban az istenség női lényege, az elsődleges természet jelképe. Alacsonyabb értelmében az anyagot, prakritit, az elkülönülést jelenti, de mindenképpen női jellegű fogalom. Maga a szó szanszkritul varázslatot jelent, és hatalmas filozófiai, kozmogóniai rendszer van mögötte. A keleti gondolat szerint az egész, létbe lépett, látható világ varázslat, illúzió, káprázat. Mégpedig nem erőszakos, külső hatásra létrejött varázslat, hanem a lényekből kivetült, mágikus tükörben szemlélt képsor. Tárgyi valósága nincs. A világ nem hely, hanem állapot. Mája erősen összefügg a mágiával is, a képzelet bizonyos teremtő állapotával, az anyasággal, az anyaggal, mivel a varázslat mulandó képeit szüntelenül magunk teremtjük, és hiszünk káprázataiban. Ilyen illúzió az ember halandó teste és a szüntelenül változó világ.

Mulandó minden, ami keletkezett, és ami mulandó, az Mája. Mulandó minden, ami az anya, a Máter méhében megfogant, mert az élet ikerré zárul ellentétével, a halállal, az öröm a szenvedéssel, az emelkedés a hanyatlással, a fény a sötétséggel, Isten a sátánnal. A valóság nem Mája természetes ellenpólusa, Brahman nem a világ anya voltának nemző, hímnemű kiegészítője, mert az élet minden alakjában alapvetően feminin, asszony, varázslat, Mája. A férfit és a nőt már az „első természet” körében keletkezett feszültség hozta létre, vagyis a meghasadt Egy vált kettővé. A valóság Egy, az egyetlen gyújtópont, a végletek közötti közép, az örök jelen: Átman, az Istennel azonos önvaló.

Reinkarnáció

Az élet háromsíkú folytonosságának tanát nem csak a világ nagyobb részének vallásbölcselete tanítja, nyomát a korai kereszténységben is megtalálhatjuk. Origenész és egyes korai egyházatyák még tanították a reinkarnációt.

Az ősi időkben, amikor az ember közelebb volt eredetének titkához, s életét átszőtte az egyetemessel való kapcsolat, nem hitte, hanem tudta, hogy a világegyetem halhatatlan vándora. Aki életből életbe, szféráról szférára zarándokol, hogy vezekeljen, tapasztaljon, s a benne elsötétült, sűrűvé nehezült létet megtisztítsa és feloldja.

A reinkarnáció azonban nem pusztán vallásbölcseleti tétel, a lét látszólagos igazságtalanságainak elméleti vigaszdíja, hanem gyakorlati módszerekkel tapasztalható és bebizonyítható igazság. Minden ember lelkében megvannak az előző életek lappangó emlékei. Tapasztalatok, megszerzett erények, szorongások, súlyos, névtelen élménytartalmak, amelyek bizonyos dolgoktól való menekülő elfordulásban, iszonyban, izzó rokonszenvben és leküzdhetetlen ellenszenvben nyilvánulnak meg. Ugyanez rejlik a rejtélyes választások és még rejtélyesebb elutasítások, a jellem fajsúlya, finomsága vagy durvasága, az ízlés csiszoltsága, a részvét és a részvétlenség, a leküzdhetetlen hajlamok, a szomjas szellemi érdeklődés vagy annak hiánya mögött. A fajta és az egyén átöröklési vonala távolról sem magyarázza meg a pszichikai és idegélet e bonyolult szövevényét. Az emberi tudat alatt felfedezett, alvilági birodalom csak még szédítőbbé tágította az embertitok átfoghatatlan kiterjedéseit.

Az átöröklés, az elődöktől, szülőktől, fajtától kapott testi, lelki alkat, az idegzet terhelése is igen fontos, de sorrendi kérdés. Ma már nem csak a spirituális eszmékkel foglalkozó kutatók állítják, hogy az anyagi tényezők másodlagosak. A szellemi elv, az anyagot szervező, intelligens életerő a tudomány szerint is elsőrendű. Ezt a tételt pedig szükségszerű következtetésként egészíti ki a dolog szintézise: a szellem választja meg a feltételeit, illetve adottságai kapcsolódnak a megfelelő körülményekhez, fajtához, elődökhöz, szülőkhöz. Minden ember háromféle emlékezet lenyomatait hordozza magában. Viszonya e valamennyi léttitkot magában rejtő lényeghez ugyanaz, mint korlátozott tudatának kapcsolata mindahhoz, amit altudata elraktároz. Sejtjeiben viseli az anyag, a fajta emlékezetét, pszichéjében az egyéni és kollektív élet inkarnációs érzelemskáláját, szellemében kozmikus eredetének időtlen eseményeit. Előző életeinek összeredménye tehát testének sejtjeiben, lelkének rétegeiben és szellemében jelen lévő valóság.

A szokásos megjegyzés, hogy „Akkor miért nem emlékszem vissza arra, hogy többször éltem a földön?”, igen kevéssé számít érvnek az ismeretlen, „ibolyántúli” tudatrétegek felfedezése után. Az ember mérhetetlenül többet tud annál, mint amit éber tudatának kis, körülhatárolt színpada fénybe helyezve megmutat neki. Az ismereteknek, emlékeknek, elraktározott képeknek és képességeknek óriási skálája húzódik végtelen távlatokban a megvilágított, apró színpadon innen és túl. Az ember pedig úgynevezett „normális” körülmények között nem emlékszik önnön valódi tartalmára, csak hipnózis közben, álmában vagy mélypszichológiai módszerekkel előidézett, rendkívüli tudatállapotban. Primitív lények hipnózis alatt vagy transzban idegen nyelveken beszélnek folyékonyan, és olyan műveltséget árulnak el, amelynek nyoma sem mutatkozik hétköznapi egyéniségükben. Sokszor kiderül ilyenkor, hogy látszólagos teljes értetlenséggel és érzéketlenséggel tanúi voltak egy folyamatnak, amelyet tudatuk kulisszái mögött egy hihetetlenül érzékeny felvevő készülék pontosan lefényképezett, és bizonyos módon, bármikor előhívhatóan elraktározott. Az ember pedig, aki e csodákat végtelen rétegeződésben, és kimeríthetetlenül magába zárja,