1.

Geneviève

1885. március 3.

– Louise, itt az idő.

Geneviève fél kézzel lehúzza a takarót a keskeny matracon összegömbölyödve alvó fiatal lányról. Dús, sötét haja beborítja a párnát, eltakarja a fél arcát. Louise résnyire nyílt szájjal, halkan horkol. Nem hallja maga körül a kórteremben a többi, már felébredt nő zaját. A vaságyak sorai között nők nyújtózkodnak, tűzik kontyba a hajukat, gombolják ébenfekete ruhájukat áttetsző ingük fölé, majd indulnak meg gépiesen az étkező felé. Az ápolónők figyelmes pillantása kíséri őket. Félénk napsugarak szűrődnek be a párás ablakokon.

Louise kel utolsónak. Reggelente egy ápoló vagy egy őrült ébreszti. Esténként megkönnyebbüléssel fogadja a sötétedést, és mély, álomtalan álomban merül. Alvás közben nem kell szorongania azért, ami történt, nem kell aggódnia azért, ami történni fog. Az alvás a kegyelem egyetlen pillanata a három évvel korábban történt események óta, melyek ide juttatták.

– Kelj fel, Louise. Már várnak.

Geneviève megrázza a lány karját, aki végül kinyitja a szemét. Meglepetten látja, hogy a Rangidős áll az ágya végében, ahogy az őrültek a főnővért nevezik, azután felkiált:

– Előadás van!

– Készülődj, eleget aludtál.

– Igen!

A lány páros lábbal kiugrik az ágyból, és a székről felkapja fekete gyapjúruháját. Geneviève félreáll, úgy figyeli. Tekintete elidőzik a kapkodó mozdulatokon, a bizonytalan fejmozgáson, a gyors lélegzeten. Louise-nak előző nap megint rohama volt: szó sem lehet róla, hogy a mai előadás előtt újabbat kapjon.

A kamasz lány sietve begombolja a ruhája gallérját, és a főnővér felé fordul. A fehér egyenruhájában mindig szálfaegyenes, szőke haját kontyban viselő Geneviève félelmet kelt benne, az idő múlásával azonban megtanulta elfogadni a merevségét. Nem lehetett azzal vádolni, hogy rosszindulatú vagy igazságtalan lenne. Egyszerűen csak hiányzott belőle a kedvesség.

– Így, madame Geneviève?

– Engedd ki a hajad. A doktor jobb szereti úgy.

Louise sietve feltűzött kontyához emeli gömbölyded karját, és engedelmeskedik. Idő előtt lett kamasz. Tizenhat évesen még gyermeki lelkesedés élt benne. Túlságosan gyorsan nőtt a teste. Tizenkét éves korában formálódó melle, csípője nem készítette fel a hirtelen támadt női vonzerő következményeire. Lassan eltűnt a szeméből az ártatlanság, de még nem teljesen, ezért még a legjobbakat remélhették számára.

– Izgulok.

– Hagyd magad, és minden rendben lesz.

– Igen.

A két nő végigmegy a kórházi folyosón. Az ablakokon át beárad a márciusi reggel fénye, és visszaverődik a kövezetről – lágy ez a fény, a tavasz és a bál közeledtét hirdeti, mosolyra fakaszt, és reményt ad az ápoltaknak, hogy hamarosan kijutnak innen.

Geneviève érzi, hogy Louise ideges. A fiatal lány lehajtott fejjel, oldalához szorított karral lépked, kapkodja a levegőt. Az osztály lányai mindig szoronganak, amikor személyesen találkoznak Charcot-val – különösen, ha szeánszon kell részt venniük. Túlságosan nagy számukra ez a felelősség, felzaklatja őket a rájuk irányuló figyelem. Ezeknek a nőknek, akik az életben sosem álltak az előtérben, annyira szokatlan az érdeklődés, hogy elveszítik a talajt a lábuk alól – újból.

Néhány folyosóval és lengőajtóval később belépnek az előadóteremmel szomszédos helyiségbe. Egy maroknyi férfi orvos és gyakornok várja őket. Jegyzetfüzet és toll a kezükben, felső ajkukat bajusz simogatja, szigorúan festenek fekete öltönyükben. Fehér köpenyükben egyszerre fordulnak az aznapi kísérleti alany felé. Orvosi pillantásuk Louise lényébe hatol: mintha a ruhája mögé látnának. A fürkésző tekintetek alatt a lány végül lesüti a szemét.

Csak egy ismerős arcot lát: Babinski, a doktor asszisztense lép Geneviève felé.

– Hamarosan megtelik a terem. Tíz perc múlva kezdünk.

– Változtassunk valamit Louise-on?

Babinski tetőtől talpig végigméri az ápoltat.

– Jó lesz így.

Geneviève bólint, és kifelé indul. Louise szorongva felé lép.

– Visszajön értem, ugye, madame Geneviève?

– Mint mindig, Louise.

A kulisszák mögül Geneviève az előadótermet fürkészi. Sokkal inkább múzeumra vagy vásári bemutatóra emlékeztet, mint kórházra. A falakat és a mennyezetet festmények és metszetek díszítik, anatómiai ábrákat, testeket, jeleneteket ábrázolnak, meztelen vagy felöltözött, szorongó vagy elveszett ismeretlenekkel. A padok mellett roskadozó, öreg szekrények állnak, üvegajtajuk mögött látható mindaz, amit csak emlékként egy kórház megőrizhet: koponyák, lábszárcsontok, felkarcsontok, medencecsontok, rengeteg üvegedény, kő mellszobrok, és a legkülönfélébb eszközök. Már a környezet is rendkívüli élmény ígéretét hordozza a nézők felé.

Geneviève végigpásztázza a hallgatóságot. Vannak ismerős arcok, orvosokra, írókra, újságírókra, orvostanhallgató gyakornokokra, politikai személyiségekre, művészekre ismer. Mindannyian kíváncsiak, van, akit már sikerült meggyőzni, van, aki még szkeptikus. Büszkeség tölti el. Büszke rá, hogy egyetlen férfinak sikerül akkora érdeklődést kiváltania, hogy hétről hétre megteljen az auditórium. Éppen a színpadra lép. A közönség elhallgat. Charcot magabiztosan kihúzza zömök, szigorú testét az elragadtatott nézők előtt. Hosszúkás arcéle a görög szobrok eleganciáját és méltóságát idézi. Határozott és kifürkészhetetlen a tekintete, azé az orvosé, aki évek óta tanulmányozza a családjuk és a társadalom által kitaszított nők lelkének legsebezhetőbb mélyét. Tudja, milyen reményeket ébreszt az őrültjeiben. Tudja, hogy Párizs-szerte közismert a neve. Hatalmat kapott, és azzal a meggyőződéssel gyakorolja, hogy nem véletlenül kapta: az ő tehetsége fogja előremozdítani az orvostudományt.

– Jó napot, uraim! Köszönöm, hogy eljöttek. A következő előadáson tanúi lehetnek, amint hipnózist alkalmazok egy súlyos hisztériában szenvedő betegen. Az ápolt tizenhat éves. Mióta három évvel ezelőtt ide került a Salpêtrière kórházba, több mint kétszáz hisztériás rohamot tapasztaltunk nála. A hipnózis alatt újrateremtjük ezeket a rohamokat, és tanulmányozzuk a tüneteket. A tünetekből pedig többet megtudhatunk a hisztéria fiziológiai folyamatáról. A Louise-hoz hasonló betegeknek köszönhetőn fejlődik az orvoslás és a tudomány.

Geneviève elmosolyodik. Ahányszor csak látja, ahogy a doktor a közelgő bemutatóra éhes közönséghez szól, arra gondol, hogyan indult a karrierje az osztályon. Tanúja volt, ahogy a férfi figyel, jegyzetel, gyógyít, kutat, felfedezi, amit előtte még senki nem fedezett fel, és úgy gondolkodik, ahogy előtte még senki sem. Charcot egy személyben teljesíti meg az orvostudomány egészét, teljes igazságát, teljes hasznosságát. Miért tiszteljünk isteneket, ha vannak olyan emberek, mint Charcot? Nem, ez így nem pontos: nincs még egy olyan ember, mint Charcot. Geneviève büszke, igen, büszke, és kiváltságnak tekinti, hogy majdnem húsz éve hozzájárulhat Párizs leghíresebb neurológusának munkájához, kutatásaihoz.

Babinski a színpadra kíséri Louise-t. A tíz perccel ezelőtt még szorongó lány megváltozott: hátrahúzott vállal, kidüllesztett mellel, felszegett állal lép a rá váró közönség elé. Már nem fél: a dicsőség és a hála pillanata jött el. Neki, és a mesterének.

Geneviève ismeri a szertartás minden lépését. Először lágyan lengetik az ingát Louise arca előtt, kék szeme mozdulatlanná dermed, egyszer megzengetik a hangvillát, a lány pedig hátraesik, két gyakornok kapja el magatehetetlen testét. Louise becsukott szemmel teljesít minden kérést, először egyszerű mozdulatokat végez, felemeli a karját, körbeforog, engedelmes kis katonaként behajlítja egyik lábát. Azután az utasításokat követve imára kulcsolja a kezét, könyörgőn az ég felé emeli az arcát, a keresztre feszítést imitálja. Az egyszerű hipnózisos ülésnek induló eljárás fokozatosan közelít a nagy előadás, „a nagy mozdulatok fázisa” felé, ahogy Charcot bejelenti. Louise most a földön fekszik, már nem kap utasításokat. Magától mozog, behajlítja a karját, lábát, jobbra-balra hányja a testét, a hátára fordul, majd a hasára, karjai és lábai megfeszülnek, mozdulatlanná dermednek, arca eltorzul a fájdalom és a kéj között, rángásait rekedt nyögések kísérik. A babonásabbak azt hihetnék, démon szállta meg, néhányan a közönség soraiban diszkréten keresztet is vetnek… Azután egy utolsó rángásban a hátára fordul, meztelen lába és feje a talajnak támaszkodik, teste pedig felemelkedik, ívbe feszül a nyaka és a térde között. Sötét haja a színpad porát söpri, felfordított U-ba merevedő háta ropog az erőfeszítés alatt. Végül a kikényszerített roham végén tompa zajjal összecsuklik a döbbent tekintetek előtt.

A Louise-hoz hasonló páciensek segítségével fejlődhet a gyógyítás és a tudomány.

A Salpêtrière falain kívül, a szalonokban és a kávéházakban találgatják, milyen lehet Charcot részlege, „a hisztérikák osztálya”. A folyosókon szaladgáló, meztelen nőket képzelnek el, akik a kövezethez verik a homlokukat, széttárják a lábukat egy képzeletbeli szerető előtt, és reggeltől estig teli torokból üvöltenek. Elképzelik a fehér lepedők alatt rángatózó őrült testeket, a kócos haj alatt grimaszba torzuló szájakat, az öregasszonyok, a kövér nők, a csúnya nők arcát, akiket jó, hogy elzártak, még akkor is, ha nem tudnák pontosan megmondani, miért, hisz nem követtek el semmit. Azoknál, akiket a legkisebb különcség is megrémít, legyenek akár polgárok, akár munkások, a tébolyult nők gondolata felszítja a vágyakat és táplálja a félelmeket. Az őrültek lenyűgözik és megrémítik őket. Egészen biztosan csalódnának, ha ma délelőtt ellátogatnának az osztályra.

A tágas hálóteremben békésen folynak a mindennapi tevékenységek. A nők összesöpörnek a fémágyak között és alatt, mások gyorsan megmosakodnak egy mosdókesztyűvel a hideg vizes lavór fölött, néhányan fekszenek, legyűri őket a fáradtság és a gondolataik, nem akarnak beszélgetni senkivel. Megint mások fésülködnek, halkan magukban beszélnek, az ablakból figyelik a parkra vetülő fényt, a még megmaradt néhány hófoltot. Mindenféle korúak vannak közöttük, tizenháromtól hatvanöt éves korig, szőkék, barnák és vörösek, vékonyak és testesek, úgy öltözködnek és fésülködnek, mint a városban tennék, mozgásuk szemérmes. Egyáltalán nem olyan romlottak, mint azt odakint képzelik róluk, a hálóterem sokkal inkább szanatóriumra, mint hisztérikus betegek otthonára emlékeztet. Csak alaposabban szemügyre véve tűnnek fel a jelek: egy görcsös, kifacsarodott kéz, egy megfeszülő, a mellkashoz szorított kar, néhány pillangószárnyként ritmusosan nyíló és csukódó szemhéj. Van, aki egyszerűen becsukja az egyik szemét, és csak fél szemmel nézi a világot. Minden érces és fémes hangot száműztek innen, különben néhányan azonnal merevgörcsöt kapnának. Van, aki megállás nélkül ásít, van, aki kontrollálhatatlanul rángatózik; a tekintetek elgyötörtek, kifejezéstelenek vagy mélységesen szomorúak. Időnként a híres hisztériaroham töri meg a hálóterem átmeneti nyugalmát: az ágyon vagy a földön egy női test görnyed össze, rángatózik, küzd egy láthatatlan erő ellen, harcol, ívbe feszül, fetreng, de hiába próbál menekülni a sorsa elől. Ilyenkor köré gyűlnek, egy orvos két ujjal nyomást gyakorol a méhre, ez pedig végül megnyugtatja az őrült nőt. A legszélsőségesebb esetekben éterrel átitatott szövetet szorítanak az orrára: a beteg szeme lecsukódik, a rohamnak vége.

Távolról sem a hideg folyosón mezítláb táncoló őrültekről van szó: a normalitásért folytatott néma, mindennapos harc zajlik.

Az egyik ágynál összegyűlnek a nők Thérèse körül, aki éppen vállkendőt köt. Egy hajfonatát körben feltűzve viselő fiatal lány odalép a Kötögető becenevű asszonyhoz.

– Az enyém lesz, ugye, Thérèse?

– Camille-nak ígértem.

– Hetek óta tartozol nekem eggyel.

– Két héttel ezelőtt már kaptál egy vállkendőt, és nem tetszett, Valentine. Most várnod kell.

– Gonosz vagy! – hagyja ott a csoportot sértetten a lány. Már oda sem figyel az idegesen görcsbe merevedő kezére, rángatózó jobb lábára.

Eközben Geneviève egy másik ápolónővel visszasegíti Louise-t az ágyába. A kimerült lánynak sikerül rájuk mosolyognia.

– Jó voltam, madame Geneviève?

– Mint mindig, Louise.

– Charcot doktor elégedett velem?

– Akkor lesz elégedett, ha sikerül meggyógyítanunk.

– Láttam, hogy mind engem néznek… Én is olyan híres leszek, mint Augustine, ugye?

– Most pihenj.

– Én leszek az új Augustine… Egész Párizs rólam fog beszélni…

Geneviève betakarja a kimerült kamasz testet, és Louise sápadt arcán mosoly terül el, miközben álomba merül.

Sötétség borul a Soufflot utcára. A Panthéon, a súlyos kő alatt nyugvó illusztris nevek bölcsője őrt áll az utca végén álomba merült Luxembourg kert fölött.

Az egyik ház hatodik emeletén nyitva egy ablak. Geneviève a csendes utcát figyeli, melyet bal oldalán a holtak emlékére emelt impozáns épület, jobb oldalt pedig a kert zár le, melynek zöldellő sétányait és virágos pázsitját reggeltől sétálók, szerelmesek és gyerekek töltik meg.

Ahogy kora este hazaért a munkából, Geneviève a megszokott napi rutinját követte. Először is kigombolta fehér kötényét. Gépiesen ellenőrizte, nem esett-e folt rajta, mely leggyakrabban vértől származott, azután beakasztotta a kis szekrénybe. Megmosakodott a folyosói fürdőszobában. A folyosón néha összetalálkozott az emelet többi lakójával, egy anyával és tizenöt éves lányával, akik mindketten mosónőként dolgoztak, és kettesben éltek azóta, hogy a férj meghalt a Kommün alatt. Szerény lakásába visszahúzódva melegített egy kis levest, melyet csendben, az egyszerű ágy szélén ülve fogyasztott el, egy petróleumlámpa fényénél. Azután úgy tíz percre kiállt az ablakba, mint minden este. Most csak áll mereven, mozdulatlanul, mintha még mindig viselné a szűk egyenruháját; felülről figyeli az utcát, rendíthetetlenül, akár egy őrszem a tornya magasából. Nem a fényeket nézi, nem álmodozik – távol áll tőle a hasonló romantika: csak arra szolgálnak ezek a percek, hogy lezárja magában a kórház falai között töltött napot. Kinyitja az ablakot, és hagyja, hogy a szél elfújjon mindent, amiben reggeltől estig él: a szomorú és kaján arcokat, az éter és a kloroform szagát, a cipősarkak kopogását a kövezeten, a nyögések és sóhajok visszhangját, az ágyak nyikorgását a nyugtalan testek alatt. Csak a helytől távolodik el, az őrültekre nem gondol. Ők nem érdeklik. Egyetlen sors sem hatja meg, egyetlen történet sem zaklatja fel. Az ápolónői pályája kezdetén történt incidens óta nem hajlandó meglátni a nőket az ápoltak mögött. Gyakran visszatér az emlék. Maga előtt látja, ahogy a húgára hasonlító betegen egyre jobban eluralkodik a roham, látja eltorzult arcát, a két kezét, ahogy megragadja, és őrült elszántsággal szorongatja a nyakát. Geneviève fiatal volt, azt hitte, ahhoz, hogy segíteni tudjon, kötődnie kell. Két ápolónőnek kellett közbelépnie, hogy kiszabadítsák annak a karmaiból, akihez bizalommal és empátiával fordult. Tanult a sokkoló esetből. Az elmebetegek mellett töltött húsz év igazolta a hozzáállását. A betegség dehumanizál, a nők csak marionettek a groteszk tünetek fogságában, tehetetlen bábok az orvosok kezében, akik minden szögből tanulmányozzák, és tárgyként kezelik őket; furcsa állatok, akik csakis klinikai érdeklődésre tarthatnak számot. Már nem feleségek, anyák vagy kamasz gyermekek, akikre figyelnek és akiket megbecsülnek, soha többé nem lesznek olyan nők, akikre vágynak, akiket szeretnek: ők betegek. Őrültek. Félresikerültek. Geneviève feladata pedig az, hogy amennyire csak lehet, gyógyítsa őket, vagy rosszabb esetben elfogadható körülményeket biztosítson számukra.

Geneviève becsukja az ablakot, felveszi az olajlámpást, és leül a fa írópulthoz, melyre ráteszi a lámpást. A szobában, ahol Párizsba érkezése óta él, az egyetlen luxus a kályha, mely kellemesen átmelegíti a helyiséget. Húsz éve semmi sem változott. Ugyanaz az egyszerű ágy, ugyanaz a szekrény, benne két városi ruhával és egy otthoni köntössel, ugyanaz a szenes tűzhely, ugyanaz az asztal a székkel, ahol írni szokott. Az időtől megsárgult, a nedvességtől itt-ott felpúposodott rózsaszín tapéta az egyetlen szín a sötét bútorokkal berendezett szobában. A boltíves mennyezet alatt ösztönösen lehatja a fejét, ahogy közlekedik a szobában.

Elővesz egy papírlapot, tintába mártja a tollat, és írni kezd:

Párizs, 1885. március 3.

Drága húgom!

Néhány napja nem írtam, remélem, nem neheztelsz érte. A héten különösen feldúltak voltak az ápoltak. Elég, ha egyikükre rátör a roham, a többiek máris követik. Gyakran ilyen hatással van rájuk a tél vége. Hónapokon át ólomszürke ég borult fölénk, a kályhák képtelenek megfelelően felmelegíteni a hálótermet – nem is beszélve a tél többi hatásáról: gondolhatod, milyen erősen kihat mindez a szellemükre. Szerencsére ma megérkeztek a tavasz első napsugarai. A két hét múlva esedékes – igen, már itt tartunk – bál remélhetőleg lecsillapítja őket. Hamarosan elővesszük a tavalyi jelmezeket. Ettől majd jobb kedvre derülnek, s velük együtt az ápolónők is.

Charcot doktor ma ismét nyilvános előadást tartott. Megint a kis Louise-zal. Szegény bolond máris azt képzeli, hogy akkora sikere lesz, mint Augustine-nek. Emlékeztetnem kellene rá, hogy Augustine annyira élvezte a sikerét, hogy végül megszökött a kórházból – ráadásul férfiruhában! Micsoda hálátlanság. Annyi erőfeszítés után, amit mi, különösen Charcot doktor tettünk a kezelése érdekében! Az őrült örökre őrült marad, mindig mondom neked.

A szeánsz azonban jól zajlott. Charcot és Babinski remek rohamot idéztek elő, elégedett volt a közönség. Megtelt a terem, mint minden pénteken. Charcot doktor megérdemli a sikerét. El sem merem képzelni, mennyi felfedezést tesz majd még. Ez pedig rám is kihat – én, a kis auvergne-i lány, egy vidéki orvos egyszerű gyermeke Párizs legnagyobb idegorvosának a segítője lehetek. Bevallom, a gondolat büszkeséggel és alázattal tölti el a szívemet.

Közeledik a születésnapod. Igyekszem nem gondolni rá, túlságosan fáj. Igen, még ma is. Biztosan ostobának találsz, de az évek nem változtatnak ezen. Egész életemben hiányozni fogsz.

Édes Blandine-om! Aludnom kell. Karjába zár és szeretettel ölel

Nővéred, aki gondol rád, bárhol is légy.

Geneviève elolvassa a levelet, azután összehajtja, és beteszi egy borítékba, melynek jobb felső sarkára felírja a dátumot: 1885. március 3. Feláll, és kinyitja a szekrény ajtaját. A felakasztott ruhák alatt több négyszögletes doboz is sorakozik. Geneviève kiveszi a legfelsőt. Vagy száz boríték van benne, jobb felső sarkán a dátummal, mint most is. Mutatóujjával végigsimít a legfelső feliratán (1885. február 20.), majd ráteszi az újabbat.

Visszahajtja a doboz tetejét, a helyére teszi, és becsukja a szekrény ajtaját.

2.

Eugénie

1885. február 20.

Három napja havazik. Gyöngyfüggönyként szállingóznak a hópelyhek. Ropogós, fehér réteg lepte el a járdákat és a kerteket, rátapad a bundákra, a csizmákra.

A vacsoraasztalnál Cléryék már nem a magas ablakok mögött békésen szállingózó, majd az Haussmann körút fehér szőnyegén földet érő hópelyheket figyelik. Az öt családtag a tányérja fölé hajol, vörös húst szeletelnek, melyet az inas éppen felszolgált. A fejük felett stukkók díszítik a mennyezetet. Körülöttük bútorok és festmények, márvány- és bronzszobrok, csillárok és gyertyatartók alkotják a párizsi nagypolgári lakás díszletét. Megszokottan kezdődik az este: evőeszköz csörög a porcelántányérokon, széklábak nyikordulnak a rajtuk ülők alatt, tűz lobog a kandallóban – az inas időről időre felszítja egy piszkavassal.

Végül a családfő hangja töri meg a csendet.

– Ma nálam járt Fochon. Nem elégedett az anyai örökségével. Azt remélte, hogy megkapja a vendée-i kastélyt, de a nővére örökli. Rá csak a párizsi, Rivoli utcai lakást hagyja az anyja. Sovány vigasz!

Az apa nem néz fel a tányérról. Most, hogy megszólalt, a többiek is beszélhetnek. Eugénie a vele szemben ülő bátyjára pillant, aki a tányérjára szegezi a tekintetét. A lány megragadja az alkalmat.

– Azt beszélik Párizsban, hogy Victor Hugo nagyon legyengült. Tudsz róla valamit, Théophile?

A bátyja meglepetten felnéz rá, és tovább rágja a húst.

– Nem többet, mint te.

Az apa is a lányra néz. Nem veszi észre a szemében csillogó iróniát.

– Hol hallottad ezt Párizsban?

– Az újságárusoknál. A kávéházakban.

– Nem helyeslem, hogy kávéházakban töltsd az időd. Rossz fényt vet rád.

– Csak olvasni járok oda.

– Akkor is. És ne is említsd annak az embernek a nevét ebben a házban. Hiába állítják mások, ő minden, csak nem republikánus.

A tizenkilenc éves lány elfojtja a mosolyát. Ha nem provokálná, az apja egyetlen pillantásra sem méltatná. Tudja, hogy a családfő szemében csak akkor lesz fontos a létezése, ha jó parti kínálkozik, megfelelő családból, ami az ő esetükben a sajátjukhoz hasonló ügyvéd vagy közjegyző családot jelent. Ez lesz az egyetlen értéke az apja szemében – egy feleség értéke. Eugénie sejti, milyen dühös lesz, ha bevallja neki, hogy nem kíván férjhez menni. Már régen meghozta ezt a döntést. Nem akar olyan életet, mint a jobbján ülő anyjáé – egy polgárlakás falai közé zárt, a férfi elfoglaltságainak és döntéseinek alávetett, ambíciók és szenvedélyek nélküli életet, melyben nem láthat többet, mint önmagát a tükörben – feltéve, ha egyáltalán látszik még benne; olyan életet, melyben az egyetlen célja, hogy gyerekeket szüljön, és az egyetlen gondja, hogy mit vegyen fel aznap. Nem ezt akarja. Mindent akar, ami nem ez.

A bátyja baljáról az apai nagyanyja egy mosolyt küld felé. Ő az egyetlen családtag, aki igazán észreveszi őt, és olyannak fogadja el, amilyen: magabiztos és büszke, sápadt, barna hajú, intelligens homlokú, figyelmes tekintetű lány, bal íriszében sötét folttal. Némán megfigyel és észrevesz mindent, s főként sürgetően érzi, hogy nem szoríthatják korlátok közé, sem a tudásában, sem a céljaiban. Annyira sürgető ez az érzés, hogy néha a gyomra is görcsbe rándul tőle.

Cléry úr a jó étvággyal falatozó Théophile-ra néz. Amikor elsőszülött fiához szól, megenyhül az apai hang.

– Théophile, elolvastad az új könyveket, amelyeket adtam?

– Még nem, kicsit lemaradtam az olvasmányaimmal. Márciusban nekilátok.

– Három hónap múlva kezdesz gyakornokként, azt akarom, hogy átnézd minden anyagodat.

– Meglesz. Igaz is, holnap délután nem leszek itthon. Egy szalon-vitára megyek. Ott lesz egyébként a Fochon fiú is.

– Ne említsd az örökségét, ne keserítsd. Az ellenben nagyon helyes, hogy megdolgoztatod az agyad. Franciaországnak gondolkodó ifjúságra van szüksége.

Eugénie az apjára néz.

– Gondolkodó ifjúságon a fiúkat és a lányokat egyaránt érti, igaz, papa?

– Már mondtam: a nők helye nem a világban van.

– Szomorú elképzelni egy csakis férfiakból álló Párizst.

– Hagyd abba, Eugénie.

– A férfiak túl komolyak, nem tudnak szórakozni. A nők tudnak komolyak lenni, de nevetni is.

– Ne ellenkezz velem.

– Nem ellenkezem: beszélgetünk. Pontosan erre sarkallja Théophile-t és a barátait holnap…

– Elég legyen! Megmondtam, nem tűröm a szemtelenséget a házamban. Elmehetsz az asztaltól.

Az apa lecsapja az evőeszközt a tányérra, és kihívón végigméri Eugénie-t. Az idegességtől égnek áll barkója és tömött bajsza szőre. Kivörösödik a halántéka. Eugénie-nek legalább ma este sikerült valamiféle érzelmet kiváltania belőle.

A lány leteszi az evőeszközt a tányérra, a szalvétát az asztalra. Feláll, és egy biccentéssel elköszön a többiektől. Az anyja lesújtott és a nagyanyja derűs pillantásától kísérve elhagyja az ebédlőt. Nincs ellenére a felfordulás.

– Ma aztán nem fogtad vissza magad!

Este van. A lakás öt hálószobájának egyikében Eugénie felrázza a párnákat. A nagyanyja hálóingben várja mögötte, hogy elkészüljön.

– Kellett egy kis szórakozás. Végtelenül unalmas vacsora volt. Üljön le, nagymama.

Megfogja az idős hölgy ráncos kezét, és lesegíti az ágyra.

– Apád még a desszertnél is mérgelődött. Jobban kellene vigyáznod vele. A te érdekedben mondom.

– Ne aggódjon értem. Ennél kevesebbre már úgysem becsülhetne. – Eugénie felemeli nagyanyja meztelen, sovány lábát, és segít becsúsznia a takarók alá. – Fázik? Hozzak még egy takarót?

– Nem, édesem, jó így.

A lány lehajol a nagymama jóságos arcához. Minden este ő segíti ágyba. Örömét leli a kék szempárban. Gyengéd mosolyától ráncai összefutnak, fakó szeme összeszűkül. Eugénie jobban szereti az anyjánál is. Talán azért, mert a nagymama is úgy szereti őt, mintha a saját lánya lenne.

– Drága Eugénie, ugyanaz lesz a legnagyobb hibád, ami a legnagyobb erényed: a szabadságod.

A nagymama keze kinyúl a takaró alól, megsimogatja az unoka barna haját, de a lány már nem néz rá, másra szegeződik a figyelme. Eugénie a szoba sarkát figyeli. Nem most először mered egy láthatatlan pontra. Soha nem tartanak olyan sokáig ezek a pillanatok, hogy igazán nyugtalanságra adjanak okot. Egy ötlet, egy emlék jut vajon eszébe, ami ennyire felkavarja? Vagy talán az történik, mint tizenkét éves korában, amikor állította, hogy látott valamit? Az öregasszony követi a pillantását: egy komód áll a szoba sarkában, rajta vázában virág és néhány könyv.

– Mi az, Eugénie?

– Semmi.

– Látsz valamit?

– Nem, semmit.

Eugénie magához tér, mosolyogva megsimogatja a nagyanyja kezét.

– Csak fáradt vagyok, ez minden.

Nem felelheti, hogy igen, lát valamit – pontosabban valakit. Nem mondhatja meg, hogy egy ideje már nem látta, és a jelenléte meglepte, még akkor is, ha számított rá. Tizenkét éves kora óta látja. Két héttel a születésnapja előtt halt meg. Az egész család összegyűlt a szalonban, akkor jelent meg neki először. Eugénie felkiáltott: „Nézzék, itt van, itt ül a fotelban, nézzék!” Meg volt győződve, hogy a többiek is látják – és minél inkább ellenkeztek vele, annál jobban makacskodott, „nagyapa itt van, esküszöm!”, egészen addig, míg az apja olyan keményen, olyan durván rendre nem utasította, hogy azután soha többé nem merte megemlíteni a felbukkanását. Sem a nagyapjáét, sem másokét. Mert a felmenője után mások is megjelentek előtte. Mintha az, hogy egyszer szellemet látott, megnyitott volna benne valamit – talán egy átjárót a szegycsontja magasságában, mindig ott érzi meg –, mely addig le volt zárva, majd egy csapásra kitárult. A többi megmutatkozót nem ismerte, idegenek voltak, férfiak, nők, és a legkülönfélébb korúak. Nem hirtelen jelentek meg, fokozatosan érezte meg a jövetelüket: kimerültség nehezítette el a tagjait, érezte, hogy egyfajta bódult félálomba merül, mintha valami durván elszívná az energiáját, és ekkor váltak láthatóvá előtte. A szalonban álltak, az ágyon ültek, vagy a tálalószekrény mellől a vacsorát figyelték. Kisebb korában megrémítették és fájdalmas csendbe zárták ezek a látomások. Ha tehette volna, az apja karjába veti magát, a zakójába temeti arcát, míg a szellem békén nem hagyja. Bármennyire össze is zavarodott, egy dologban biztos volt: nem hallucinál. A szellemek után maradó érzés nem hagyott kétséget: halott emberek látogatják.

Egy nap újra felkereste a nagyapja, és beszélt hozzá. Pontosabban a fejében hallotta a hangját, a szellemek arca mindig kifejezéstelen és néma volt. Azt mondta, ne féljen, nem akar neki rosszat, az élők sokkal veszedelmesebbek, mint a halottak. Hozzátette, hogy Eugénie-nek különös képessége van, és a halottak mindig okkal keresik fel. Tizenöt éves volt. De a kezdeti rettegés így sem múlt el. A nagyapját leszámítva, akinek elfogadta a látogatásait, a többieket, amikor megjelentek, könyörögve kérte, hogy menjenek el, ők pedig engedelmeskedtek. Nem ő döntött úgy, hogy látja őket. Nem ő akarta a „képességét”, mely nem annyira képesség, mint inkább pszichés zavar volt. Azzal nyugtatta magát, hogy el fog múlni, hogy aznap, amikor elhagyja az atyai házat, minden eltűnik, nem zavarják majd többet, addig pedig elég, ha hallgat róluk, még a nagyanyja előtt is, mert ha megint beszél róla, egyenesen viszik a Salpêtrière-be.