BŰNÖS
SZÍVÜNK
MÉLYÉN

MELISSA ALBERT

Melissa Albert: Our Crooked Hearts

Copyright © 2022 by Melissa Albert

Hungarian translation © Rusznyák Csaba, 2023

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Melissa Albert: Our Crooked Hearts

Flatiron Books, New York, 2022

Fordította: Rusznyák Csaba

ISBN: 978 963 598 186 1 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Designer: Donna Sinisgalli Noetzel

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária, Virág Sándor

Korrektor: Balázs Piroska, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: paranormális thriller

Csodálatos, szenvedélyesen szerető anyámnak,
aki cseppet sem azonos a könyvben szereplő anyával.
Ha egyszer írok rólad egy könyvemben,
hős leszel.

„Minden rémálom boszorkányság.”

ELIZABETH WILLIS: The Witch

I. RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

I

A külváros

Most

Túl gyorsan mentünk. Túl közel rohantak a fák, mellettünk az ágak egybemosódva suhantak tova a fényszórónk csóvájában.

– Nate! – Megragadtam az ülést. – Nate!

Negyedórája még az évzáró bulin voltunk, egymás nyakába borulva ugrabugráltunk, nekem pedig végig az járt a fejemben, hogy szakítanom kellene vele. Méghozzá itt és most. Szakítanom kellene vele rögtön. De akkor a tenyerébe simította az arcomat, és azt mondta, szeret, én meg annyira leblokkoltam, hogy még egy félhazugságot sem tudtam kinyögni viszonzásul.

Követtem, ahogy sértett vadként kirontott a házból a kertbe, aztán be a kocsijába, közben végig azokat a közhelyes vigaszokat nyomtam, melyeket összetört szívre szokás. Válaszként túl erősen kapcsolt hátramenetbe, felugratott a járdára, majd lecsorgott róla, de nekem csak egysaroknyi távolság után esett le, hogy részeg.

Az egyik pirosnál elkezdte babrálni a telefonját. Pár feszült másodpercig fontolgattam ekkor, hogy kiugrom. De máris újra taposta a gázt, a hangszóróból üvöltő régi Bright Eyes-dalt darabokra tépte a szél. A zene akadozott, ahogy ráhajtottunk az erdőn át kanyargó egysávos útra. A fák közelebb ugrottak, a hajam lobogott a szélben. Lehunytam a szememet.

Aztán Nate kiáltott, nem is valami értelmeset, csupán egy éles, meglepett vinnyogás volt az, és jobbra rántotta a kormányt.

Az irányváltás és a megállás közti pillanatban úgy lebegtem, mint amikor megindulsz lefelé a hullámvasúton. Előrevágódtam, számat alaposan odacsaptam a műszerfalhoz.

Amikor megnyaltam a fogaimat, vér ízét éreztem.

– Mi a fasz!

Nate zihálva állította le a kocsit, és a nyakát nyújtogatva nézett hátrafelé.

– Nem láttad?

– Mit?

Kinyitotta az ajtót.

– Kiszállok.

Az autó az út és a fák közötti szűk sávban állt keresztben.

– Itt? Megőrültél?

– Maradj, ha akarsz – vetette oda, azzal becsapta az ajtót.

A műszerfal pohártartójában állt egy Taco Bell-pohár, benne egy ujjnyi olvadt jéggel, azzal öblítettem le a fogamat. Aztán kiléptem a kocsiból, és vért köptem a fűre. Ajkamat csípte a nedves levegő.

– Hé! – kiáltottam Nate után. – Hová mész?

A fák felé tartott.

– Azt hiszem, erre ment.

– Ki ment arra?

– A csaj. Hogyhogy nem láttad? Az út közepén állt. – Elhallgatott. – Tök pucéran.

Elakadt a lélegzetem, amikor belegondoltam, hogy minek kell történnie ahhoz, hogy egy lány meztelenül kerüljön az erdőbe hajnali háromkor. Éles fűszálak karistolták a lábamat, ahogy Nate után indultam.

– Felismerted esetleg? Megsérült?

– Sss! Nézd!

Egy emelkedőn álltunk a fák között, alattunk patak csobogott, amely az eső mennyiségétől függően lehetett olyan sekély, mint egy tepsi, vagy elég mély, hogy még akár kajakozhass is benne. Most valahol a kettő között volt, nagyjából derékmagasan hömpölygött a hízó hold alatt. Ezt azért tudtam így megsaccolni, mert a lány, akit kerestünk, benne térdelt előredőlve, majdnem teljesen elmerülve a vízben.

És valóban nem volt rajta semmi. A haját középen választotta el, és elég hosszúra nőtt, hogy a folyóvíz belekapaszkodhasson. Az arcát nem láttam, de a teste szinte valószínűtlenül sápadt árnyalatban derengett. Akár egy csillagból is a földre pottyanhatott, vagy a pokol hasadékából is kimászhatott volna. Nem láttam cipőt a parton, sem mobiltelefont egy összehajtogatott pólón. Mintha egy álomból lépett volna elő.

Keze minden érzékiség nélkül vándorolt végig a bőrén, itt-ott belecsípve, csapkodva, mintha csak az életet akarná visszaverni belé. Mély torokhangok törtek fel belőle, melyeket nem tudnék szavakkal leírni. Arra tippeltem, hogy sír.

Nate-ről szinte meg is feledkeztem, mikor oldalba bökött a könyökével, és rám villantott egy kurta gonosz vigyort. Bekapcsolta a mobilja zseblámpafunkcióját, és úgy tartotta maga elé, mint egy zseblámpát.

A lány felénk kapta a fejét, ekkor láttam, hogy saccra velünk egykorú, talán kicsit idősebb, szeme kitágult, szája szélén még mindig egy mosoly nyomai látszanak. Egyáltalán nem sírt. Nevetett.

Nate azt akarta, hogy kiszolgáltatottnak érezze magát, de én tudtam, hogy igazából rólam szól az egész, mert szarakodtam vele, és most ő is szarakodni akart valakivel. Otthagyhattam volna, de feltételeztem, hogy a lány jobban félne egy pasitól, ha az egyedül közelít hozzá. Lehet, hogy segítségre szorul. Már épp fel is ajánlottam volna az enyémet, amikor megszólalt.

– Mutasd magad! – Hangja halkan és elmosódottan szólt, és valami akcentus karcolt benne, majd pedig dalolásba csapott át: – Mutasd magad, mutasd magad, bárhol is vagy!

Ezután úgy egyenesedett fel, mint valami primitív Vénusz, hajából mocskos patakvíz csurgott végig a testén, le az idejétmúltan sűrű szeméremszőrzetéig. Éles, tiszta hangon füttyentett.

– Azt mondtam, mutassátok magatokat, faszkalapok!

Hiába, hogy meztelen volt, egyedül volt, sőt nem is láthatott bennünket rendesen, mégis minket járt át a félelem. Nate megborzongott mellettem, mert már tudta, mi fog következni.

– Bassza meg – motyogta.

A lány tényleg kilépett a partra. Nyúlánknak és alultápláltnak tűnt, haja ragacsos sellőfüggöny, de a tartása döbbentett meg a legjobban, mintha nem tudta volna, mit kezdjen a testével – mint, mondjuk, egy kisbaba vagy egy madárfióka.

Hirtelen sután felemelte karjait, akár egy karmester, tenyerét lefelé fordítva. Mindketten összerezzentünk, mert azt hittük, valami történni fog. Amikor azonban elmaradt a produkció, Nate megpróbálkozott egy nevetéssel. Nyikorgóra sikeredett.

A lány váratlanul leguggolt. Pillantását ránk szegezte, közben ujjaival a talajt tapogatta, amíg rá nem talált egy vaskos, kábé másfél méteres faágra. Megragadta, és felállt. Nate szitkozódva dugta vissza mobilját a zsebébe, mire a lány megtorpant. A mobil fénye nélkül már ő is látott minket.

– Húzzunk, Ivy! – morogta Nate.

– Ivy.

A lány elismételte a nevemet. Az ő szájából ridegen, súlyosan hangzott. Hunyorogva néztem rá, megbizonyosodva róla, hogy tényleg nem egy ismerősről van szó.

– Mi ütött beléd? Gyere már! – Nate olyan durván rántotta meg a karomat, hogy fájdalom hasított a vállamba. Végül nélkülem botorkált el onnan, átkozva minden útjába kerülő faágat meg fűcsomót.

A trikóm fölött egy használtan vett, agyonmosott inget viseltem. Kibújtam belőle, és odadobtam a lánynak, mielőtt Nate után indultam.

– Köszönöm, Ivy – szólt utánam a lány, amikor már elég messze jártam, de azért még hallottam.

Mire kiértem az útra, Nate már a kocsiban ült, és türelmetlenül dobolt kezével a volánon.

– Szállj már be!

Eléggé be voltam szarva az átéltektől ahhoz, hogy hallgassak rá. A zene újra felharsant, amikor elfordította a slusszkulcsot, mire mindketten odanyúltunk, hogy kikapcsoljuk, aztán meg úgy kaptuk vissza a kezünket, mint aki parázsba nyúlt.

Csak akkor szólaltam meg, amikor már kiértünk a fák közül.

– Az a lány. Te is hallottad, hogy a nevemen szólított?

Éppen csak rántott egyet a vállán.

– Ismert volna engem? – töprengtem tovább. Aligha felejteném el, ha találkoztam volna egy ilyen lánnyal, aki leginkább egy fonnyadt citromra emlékeztet.

– Honnan a fenéből tudjam? – kérdezte mogorván Nate.

Állítottam a visszapillantó tükrön, hogy vethessek egy pillantást a számra, és halkan elkáromkodtam magam. Már úgy nézett ki, mint egy félig hámozott barack.

Az út maradékát mély kussban tettük meg. Amikor Nate megállt a kocsibejárónkon, az ajtókilincs felé nyúltam. Erre lezárta.

Felé pördültem.

– Mit csinálsz?

Felkapcsolta a belső világítást, és felszisszent.

– Ó, a picsába, ez elég rondán fest. Figyelj csak, tényleg nagyon sajnálom. Jól vagy?

– Fantasztikusan. Engedj ki!

– Oké, de… – Nyelt egy nagyot. – Mit mondasz majd anyádnak?

Rábámultam. Cigaretta a fül mögött, bámuló szempár olyan szempillákkal, melyek láttán az éltesebb hölgyek irigyen elmosolyodnak: pazarlás ez egy fiúcskára. Akaratlanul is elnevettem magam.

Nate megdermedt.

– Mi olyan vicces?

– Te. Félsz a muteromtól, igaz?

– Na és? – köpte felém. – Te is félsz tőle.

Égő arccal fordultam el. Amikor nyitottam volna az ajtót, ő visszazárta.

– Nate! Engedj ki, bazmeg!

Valaki bedörömbölt a sofőrablakon.

Nate tágra nyílt szemmel, ültében ugrott egyet. Asszem, arra számított, hogy anyám az. De csak a szomszédunk, Billy Paxton hozta rá a szívbajt.

Felpillantottam rá. Billy velünk szemben lakott, de sosem beszéltünk még igazán. Különösen azóta a fájdalmas középiskolai incidens óta, melynek emlékei még mindig megborzongatnak, lebénítanak, akármit is csinálok éppen. Ő is ott volt azon a bulin, amelyen Nate-tel jártunk, én akkor úgy tettem, mintha nem láttam volna.

Nate letekerte az ablakot, és a füle mögé nyúlt, hogy megbizonyosodjon, nem pottyant le az imént a cigije.

– Mit akarsz, öreg?

Billy rá se hederített.

– Jól vagy, Ivy?

Áthajoltam Nate-en, hogy jobban lássam.

– Öhm, hát ja, minden oké.

A szájára mutatott. Alkarján fehér festékcsík futott végig.

– Ezt ő csinálta?

– Ez most komoly? – háborodott fel Nate.

Hirtelen úgy éreztem, mindjárt elbőgöm magam. A fájdalom teszi, gondoltam, múlik az adrenalin hatása.

– Nem, dehogy! Ez csak… egy kis autós baleset. Semmi bajom.

Billy merőn figyelt egy darabig. Olyan magas volt, teljesen kétrét kellett görnyednie, hogy benézhessen az ablakon.

– Oké. Én itt leszek. – A verandájukra mutatott. – Csak hogy tudd.

– Köszönjük, hogy szolgálsz és védsz – mondta Nate szarkasztikusan, de csak akkor, amikor Billy már a felhajtóján baktatott.

Kivágtam az ajtót, aztán becsaptam magam mögött, és visszafordultam.

– Mi most végeztünk.

– Teszek rá… – válaszolta Nate, azzal elszáguldott.

A járdán álldogáltam lüktető ajakkal és kimerültségtől jajgató testtel, de azért az ürömbe jutott egy kis öröm is, hisz szabad voltam.

Billy megköszörülte a torkát. Feszülten üldögélt a verandán, és még mindig engem bámult.

Szégyenkezve emeltem fel a kezemet.

– Sajnálom – mondtam neki.

– Mit sajnálsz?

Olyan halkan mondta, hogy azt is hihettem, nem is nekem szólt, talán csak magának motyogott. Majdnem annyiban is hagytam. Talán a számban lüktető szúró, folyamatos fájdalom hatására fordultam meg.

– Sajnálom, hogy azt hitted, közbe kell lépned – válaszoltam, élesebb hangon, mint szerettem volna.

Billy csak bámult, majd felállt, és megrázta a fejét.

– Ne félj, többé nem fordul elő. – Aztán eltűnt a házukban.

Felnéztem a sötét emeleti ablakokra. Egyikük mögött egy perc múlva világosság gyúlt, mire elfordítottam a tekintetemet, gyomromban a bánat és az olcsó silány vodka keveredett. Ideje ágyba bújni, gondoltam, egy szarság egy éjszakára bőven elég.

Lassan, óvatosan nyitottam ki a bejárati ajtót, és visszafojtott lélegzettel csusszantam be rajta. Aztán fojtott, rémült kiáltással megtorpantam, mert anyám rám várva ült a lépcsőn.

– Anya! – Fejemet leszegtem, kezemmel a számat takartam. – Miért vagy még ébren?

Belehajolt az ajtó fölötti ablakon beáradó holdfénybe. Fényes haját hátrakötötte, és pillantása hegyes tűként fúródott belém.

– Csak egy rossz álom. – Aztán felpattant, mert meglátta a számat. – Mi történt? Baleset?

Az ajkam második szívként lüktetett.

– Nem! Jól vagyok. Úgy értem… nem volt igazán baleset…

Tekintete szinte lyukat égetett belém.

– Ki vele. Pontosan mondd el.

– Nate… elrántotta a kormányt – magyaráztam. – A kocsi leszaladt az útról.

– És aztán?

Az erdőben látott idegenre gondoltam, ahogyan halvány bőrét csapkodja.

– Aztán semmi. Hazajöttünk.

– Csak ennyi? Ennyi volt az egész?

Aprót biccentettem.

– Oké. – Anyám idegessége csillapodott. Szája sarkában cinkos mosoly rándult meg. – De Nate ivott az este, ugye?

Egy kissé haboztam, próbáltam összekapni a gondolataimat. Anyám az előbb, dühösen, kevésbé tűnt veszélyesnek.

– Ühüm.

Egy gyors tudtam én bólintás.

– Menj a szobádba! Tűnés.

Elhúztam mellette, és felóvakodtam a lépcsőn. Fel se kapcsoltam a villanyt a szobámban, csak ledőltem a párnákra, és lehunytam a szememet. Amikor kinyitottam, ott állt fölöttem, és sebhelyes bal kezével egy zacskó jeget nyomott a számhoz.

– Nem ütötted meg a fejedet? – Visszatért szokásos nyugalma: mintha csak a pontos időt tudakolta volna meg. – Kell agyrázkódástól tartanunk? Az igazad mondd!

Odasimultam a jeges zacskó jóleső hidegéhez. Mikor gondoskodott rólam így utoljára? Amikor megpróbáltam felidézni, óceánként árasztott el az üresség.

– Semmi baja a fejemnek – motyogtam. Elérkeztem ahhoz a szörnyű szakaszhoz, amikor még mindig részeg vagy, ugyanakkor már másnapos is. – Már mondtam, nem nagy ügy. Nate-en még egy karcolás sincs.

– Rajta nincs egy karcolás se. – Halk, dühtől fűtött hangon beszélt. – De az én gyerekem úgy néz ki, mint egy bokszoló.

– Dana. – Hirtelen ott termett az apám, kezével anya karján, testével eltakarva a folyosóról beszűrődő fényt. Igyekeztem nyitva tartani a szememet, ahogy előrelépett, anya pedig a háttérbe húzódott.

– Ennél azért jobban neveltünk – mondta apa. – Miért szálltál be egy részeg sofőr mellé?

– Nem t’om.

Nagy Apasóhaj.

– Kezdem unni ezt a választ. Van fogalmad róla, mennyivel rosszabb is lehetne a helyzet?

Tekintetem folyton a válla fölött, a mennyezeten köröző ventilátorra tévedt, kábán próbáltam számolgatni a lapátjait.

– Nem tudom – ismételtem. – Sokkal?

Nem akartam én az okostojást játszani, szerencsére nem is nagyon figyelt rám. Csak mondta, mondta, ami épp eszébe jutott, nagy-nagy türelemmel. Mire végre megérthettem, mennyire hülye voltam, már félig aludtam. Végül álomba zuhantam, egész reggelig szunyáltam, hogy másnaposan és dagadt szájjal vágjak neki a nyári szünet első napjának.

No meg egy rejtéllyel, ami eldugva várakozott agyam egy hátsó szegletében. De még napok teltek el, mire ismét láttam a lányt a patakból.

MÁSODIK FEJEZET

I

A külváros

Most

Megszólalt a telefonom, hangja befurakodott az álmaimba. Először Nate csikorgó fékjeit hallottam, majd kiszakadt a belém fagyott sikoly, aztán egy magasan fölöttem szálló éji madár rikoltásába csapott át, miközben követtem egy lányt egy sötét erdőn át, aki sápadtan derengett, akár egy földre pottyant csillag. Végül a csengés visszarántott a valóságba, az álom apályként húzódott vissza.

Pár pillanatig csak hunyorogva feküdtem, amíg elhussantak az álomképek. Nem szoktam emlékezni az álmaimra. Soha. Ezt általában senki sem hiszi el nekem, de attól még igaz. Fél szemmel a telefonom kijelzőjére sandítottam, mielőtt felvettem volna.

– Nicsak, ki beszél? – Amina hangja maró gúnnyal csendült. – A tizenöt üzenetem nem volt elég? Húsz kellett?

– Ne kiabálj már… – nyögtem szánalmasan. Fájt a szám. Az álom még mindig úgy tapadt a bőrömre, mint valami sikamlós nyálka. – Hosszú éjszakám volt.

Megittam az ágyam mellett hagyott pohár vizet, majd beszámoltam az én legjobb barátnőmnek a történtekről. A buliról, a szakításról, a lányról az úton; és hogy ment füstbe diszkrét hazaslisszolásom. Éreztem, hogy felszívja magát, miközben hallgat.

– Ki fogom nyírni! – közölte, amikor végeztem. – Láttad, mit ivott tegnap este az a strici? Abszintot. – Hangjából sistergett a jó kislányhoz illő felháborodás. Amina veszett nagy pletykafészek volt. – Jó, inkább valami szar vodka lehetett zöld kajaszínezővel, de akkor is! Biztos jól vagy?

– Jól vagyok. Tényleg.

– Aha, olyan is a hangod.

Bujkált valami a hangjában, amit nem tudtam hová tenni.

– És? Mi baj ezzel?

– Csak… lehetnél ám dühösebb is, tudod. Annak kéne lenned. Meg is ölhetett volna!

– Dühös is vagyok – válaszoltam. De tényleg így volt? Úgy piszkálgattam az érzést, mint egy fájó fogat.

Felsóhajtott.

– Mindegy. Nate egy balfasz. Nem tudom elhinni, hogy anyád lekapcsolt, amikor besurrantál. Nagyon rossz volt?

Megdörzsöltem a szememet.

– Nem vészes. Amúgy miért van az, hogy most egyszerre mindenki betojik tőle?

Amina egy darabig csak hallgatott, azt hittem, valami vicceset mond majd, ehelyett sokkal komolyabb hangon szólalt meg, bizalmasan.

– Ugye tudod, hogy bármikor átjöhetsz hozzám? Amikor csak szükséged lenne rá.

Már így is folyton nála lógtam. Régen szombat éjszakánként mindig ottalvós bulit tartottunk felváltva, de pár éve elkezdett kifogásokat keresni, hogy ne kelljen itt aludnia. Amina tisztára rutinfüggő volt – többlépcsős bőrápolás, spéci tea, amihez speciel csak az apja értett, két párna, amit magával kellett hoznia, hogy el tudjon aludni –, úgyhogy nem erőltettem a dolgot. Viszont most összeráncoltam a homlokomat.

– Igen, tudom. De miért is lenne rá szükségem?

Újabb csend, majd:

– Az a lány, akit láttál. Tényleg meztelen volt? Mármint totál pucér?

Összeszűkült szemmel fogadtam a témaváltást, de gyorsan átsiklottam fölötte.

– Aha.

– És az út közepén állt.

– Gondolom. Bár pontosan nemigen tudtam belőni; túlságosan lekötött a rettegés, hogy meg fogok halni.

Amina hangszíne erősen fagypont alá süllyedt.

– Tényleg ki fogom nyírni.

– Nem, ha az apám ér oda előbb.

– Vagy az anyád. Tudod, hogy még segítene is eltüntetni a hullát.

– Ő maga ölné meg, aztán rád lőcsölné, hogy tüntesd el.

– De ami igazán érdekes – folytatta álszentül Amina –, hogy a szemben lakó szívdöglesztő srác a megmentésedre sietett.

– Amina – szóltam rá figyelmeztetően.

– Igen?

– Csak… ne izgasd fel magad túlságosan.

– Sosem izgatom fel magam.

Felnevettem.

– Visszafekszem aludni. Szeretlek.

– Én is szeretlek.

Mielőtt letehettem volna a telefont, felvillant rajta egy üzenet Nate-től.

Miért szánok

értékes időt azokra

kiket nem érdekel

élek vagy halok?

Instagram-költészet vagy valami búbánatos dalszöveg? Nem adtam meg neki azt az elégtételt, hogy ráguglizom, viszont már túlságosan felhúztam magam, semhogy aludni tudjak. Átírtam a nevét a telefonkönyvben arra, hogy NEM, majd elindultam a fürdőszobába, hogy megcsodáljam az ajkamat. Hank, a tesóm a csupasz mellkasát vakargatva sétált be, ám mozdulat közben megdermedt.

– Mi történt? – Benyomakodott mellém, és a tükörben bámulta a számat. – Várjunk csak, ezért kiabált veled apa az éjszaka közepén?

Ráhunyorogtam a tükörben.

– Ha már kérded, jól vagyok, köszi.

– Azért jöttem, hogy gratuláljak, amiért végre egyszer bajba keveredtél. Csak azt hittem, jól érezted magad közben. – A tükörképemet bámulta. – Van fogalmad róla, hogy festesz? Mint az a barom kutya az utca túloldaláról, amikor megevett egy méhet, és feldagadt a pofája. Jól vagy? Mit csináltál?

Félrelöktem a könyökömmel.

– Megettem egy méhet. Ne lihegj rám, bűzborz, mert a hajam büdös marad örökre.

Hank erre teli tüdőből rálehelt a fejem búbjára, aztán nevetve elsétált. Alig egy hete jött haza, miután túlélte az első évét az egyetemen, és máris az agyamra ment. Nem volt olyan kaja, ami biztonságban lett volna tőle, ha pedig valaki megkérte bármi csekélységre – rakja el a cipőjét, mosson el egy tányért –, siránkozni kezdett a vakációjáról. Én bezzeg egy órát sem úsznék meg az ilyen szar dumával.

– Ivy, ébren vagy? – jött apa hangja odalentről. – Gyere le egy percre!

A konyhapultnak támaszkodott borzalmas, tapadós biciklisszerkóban, és müzliből készített granoláját lapátolta a szájába. Amikor beléptem, rám mosolygott, aztán összerezzent.

– Jaj, édesem, a szád… Az a kis szaros faszkalap!

Megvontam a vállamat. Nate tényleg faszkalap volt. Úgy csapott le a rossz kiejtésre, mint tyúk a takonyra. Beszélgetés közepén feltartotta az ujját, majd elővette a noteszét, és körmölni kezdett bele, miközben te csak álltál ott, mint egy seggfej. Bocs – mondta ilyenkor azzal a hamis bocsi mosolyával. – Csak le kellett írnom ezt az ötletet egy jó sztorihoz. Egyszer belekukkantottam az egyik ilyen „ötletébe”. Így szólt: Mágikus sziget, ahol minden férfi meghal, egy kivételével. Szexuális megszállottság tárgya/istenné válik?

Mégis ő volt az a srác, akibe mindenki belezúgott. Simán igent mondtam, amikor randira hívott. Mindenféle elképzelései voltak rólam – ez az egyik veszélye annak, ha csendes vagy: az emberek beléd képzelnek mindenfélét –, és még Aminának sem mertem beismerni, hogy ez valójában tetszik nekem. Szerettem azt a csajt, akinek gondolt engem. Aki nemcsak megjátssza, hogy menő, hanem tényleg az; aki igazából zárkózott, nem pedig azért hallgat, mint a kuka, nehogy valami hülyeséget mondjon.

Apa a gyötrő másnaposságnak tudhatta be a grimaszomat, mert a kezembe nyomta a kávéját.

– Beszéljünk a tegnap estéről!

– Elszúrtam – vágtam rá azonnal. Apát könnyű volt kezelni, csak felelősséget kellett vállalnod a tetteidért. Hank addig sorolná a barom kifogásait, amíg csak bírja szusszal, viszont én értettem a játékszabályokat. – Fogalmam sem volt róla, hogy Nate részeg. Őt jelölték ki sofőrnek aznap estére.

Apa biccentett.

– Kezdetnek megteszi, de muszáj tudnod az ilyesmikről. Neked kell észnél lenned, mert senki sem teszi meg helyetted. Ami tegnap este történt… – Megrázta a fejét. – Édesem, az egyszerűen nem te voltál.

Ha ennyiben hagyom, simán befejeztük volna. De a szavai furcsán belém szúrtak. Talán azért, mert az járt a fejemben, amit Nate mondott arról, hogy ki vagyok én. Legfőképp pedig az piszkált, hogy ez mind nem volt igaz.

– Az nem én voltam – ismételtem. – Szerinted akkor ki vagyok én?

– Hé, én csak azt mondom, hogy szerencsések vagyunk. Van egy okos gyerekünk. Miattad sosem kell aggódnunk. A testvéred – hát ő más eset. – Oldalra biccentette a fejét, és vicces pofát vágott, gondolom, azt mutatta be, hogy amikor egy fiú bajba keveredik, az jó poén. Amikor egy lány, az nem.

– Ne légy puhány, Rob! Biztos vagyok benne, hogy tucatnyi módon tudna szívinfarktust okozni neked.

Anyám állt a pince ajtajában. Mindketten meglepődtünk; egyikünk sem hallotta feljönni. A haját már leengedte, szeme fehérje véreres volt.

– Dana! – Apám tett felé egy lépést. – Mit csináltál a pincében?

Anyám rá se hederített.

– Hogy van az ajkad, Ivy?

A gyulladáscsökkentő még nem hatott. Majd’ elpusztultam.

– Remekül.

Anyám közelebb lépett, hogy megnézze a sebemet. Túl közel. Fura szag áradt a bőréből. Szúrós, mondhatni, gyógynövényes. De túl korán volt még a kerti munkához.

Merőn a szemembe nézett.

– Ma itthon maradsz.

– Micsoda? Miért?

– Mert szobafogságban vagy – válaszolta kihívóan.

Miközben kimondta, szeme apára villant. Mindig késve kérte ki a véleményét szülői döntéseknél, ráadásul ilyen fura, röhejes módon. Mintha játék gyerekek lettünk volna egy játék házban, amit csak apa vesz túl komolyan.

– Tényleg? – fordultam apámhoz. – Szobafogságban vagyok?

Erre elbizonytalanodott.

– Ha anyád azt mondja, igen.

– De hát… nyári szünet van. És nem is tettem semmi rosszat.

– Nos. Beszálltál egy részeg sofőr kocsijába.

– Nem tudtam, hogy részeg!

– Legközelebb majd jobban odafigyelsz – csücsörített a szájával anyám. – Kérlek, mondd, hogy a seggén szánkázott, miután kirúgtad!

Bosszúság és pír öntött el. Meg egy egész kicsi diadalérzet.

– Igen. Kirúgtam.

– Ügyes kislány – mormolta anyám, azzal elindult kifelé.

– Hé! – Apám gyengéden megfogta a vállát, és megfordította. – Migréned van?

Furcsán vádló hangon tette fel a kérdést. És most már én is láttam, hogy igaza van. Anyámra olyan rég nem tört rá migrén, már el is felejtettem, hogyan biggyed le tőle a szája, hogyan rángatóznak az izmok a szeme körül.

– Jól vagyok – válaszolta. – Tényleg. Már hívtam Feet.

Fee a legjobb barátnője volt, gyakorlatilag a nővére. Amikor néha rátört a migrén, Fee néni áthozta trutymós ecetes főzetét, amelyet rendes gyógyszer helyett használtak.

– Nem ezt akartam… – Apám elhallgatott, és hátrébb lépett anyámtól. – Tudod, mit, nem számít. Úgyis azt csinálsz, amit akarsz. – Csókot nyomott a fejemre. – Később még beszélünk. Most megyek bringázni.

Amikor becsukódott mögötte a bejárati ajtó, anyára pillantottam.

– Apa dühös rád valamiért?

– Emiatt nem kell aggódnod – válaszolta halkan. – Felmegyek.

– Anya! Várj!

Azt hiszem, kezdtem túl mohó lenni. Éjjel várt rám, megbüntetett, nem szarta le teljesen, hogy milyen fiút választok. Még többre vágytam tőle, bár azt nem tudtam, mi is lenne az.

– Tegnap éjjel, amikor megjöttem, azt mondtad, rosszat álmodtál.

Kissé lehajtotta a fejét. Hát nem éppen bólintás.

Vettem egy nagy levegőt.

– Rólam szólt?

– Ivy. – A hangja szokatlanul gyengéd volt. – Nem kellett volna… Csak egy rossz álom volt.

De emlékeztem rá, milyen éber volt éjjel, milyen ideges és riadt már azelőtt is, hogy meglátta a sebemet.

– Miről szólt?

Az orrnyergét dörzsölte, szeme lecsukódott.

– Sötét víz, folyóvíz. És egy…

– Egy mi? – A hangom távolinak tűnt.

Kinyitotta a szemét.

– Semmi. – Megpróbálkozott egy mosollyal. – Fee azt mondaná, változást jelent. De neki minden álom ugyanazt jelenti.

Nem viszonoztam a mosolyát. Megint a lányt láttam magam előtt, ahogy az erdei patak sötét vizében guggol.

– Hé, anya… – kezdtem óvatosan. – Én…

Egyik ujjával megnyomkodta a szemgödrét.

– Ne most! De tényleg. Le kell feküdnöm.

Elengedtem. És mint mindig, most is azon tűnődtem, mit mondhattam volna másképp, hogy ott maradjon velem.

HARMADIK FEJEZET

I

A külváros

Most

Alig volt délelőtt tizenegy, és máris vakítóan tűzött a nap, az összes autó és postaláda csillogott a fényben. A házunk előtti lépcsőn ültem, felváltva kortyoltam hol a kávémat, hol a sűrű júniusi levegőt. Billy Paxton autója még a kocsibejárón állt, láttam már az előbb az ablakból is. És elhatároztam, hogy ha véletlenül kijön, újra megköszönöm neki a tegnapit. Ezúttal tisztességesebben.

A telefonom jelzett a hátsó zsebemben. Üzenet Aminától.

ÁÁÁÁH, nézd meg Nate oldalát AZONNAL!

– Jaj, ne már… – motyogtam. Újabb üzenet érkezett.

Nem rólad szól amúgy, bocs!! Majd szólj rám, ha láttad.

Nate alig tíz perce posztolt. Ott virított az a csinos, tenyérbemászó arca közvetlen közelről, szétnyílt ajakkal, félárbócon álló szemhéjjal. A válla fölött egy fagyizó hirdetőtáblájának részlete látszott. A fekete-fehér szűrőnek köszönhetően a fotó akár egy filmrészlet is lehetett volna.

Feldagadt száján sötét vérfoltok kenődtek szét. Egyik szeme szintén kezdett bedagadni. A felirat így szólt: Látnotok kéne a másik fickót. Az első kommentet az öccse, Luke írta: Úgy hallottam, a másik fickó egy parkoló postásautó volt.

Összeszorított fogakkal bámultam a képet, amíg sajogni kezdett az állam. Ellazítottam.

Na? Láttad?

Ja – írtam vissza Aminának. – Láttam.

ISTEN NEM VER BOTTAL – válaszolta Amina. Sose kedvelte Nate-et. – KI ROHAN NEKI EGY PARKOLÓ POSTÁSAUTÓNAK???

Nem válaszoltam, de újból megrezzent a telefonom.

Szemét vagyok? Bocs! Esküszöm, nem örülnék, ha meghalna. Majdnem tutira mondhatom, hogy nem én parkoltam oda a postásautóval.

Hahaha – pötyögtem be a telefonomba, majd kijelzővel lefelé letettem a betonra.

Hirtelen a fotóról beugrott valami; megérintettem a saját dagadt ajkamat, és mintha a rémület hegyes ujjként belebökött volna a hasamba. Ijesztő volt, na, ez minden. Hogy a karma ennyire frankón dolgozik.

Olyasmi hangot hallottam, mint amikor dobókockák zörögnek egy pohárban, mire elmosolyodtam. A nagynéném kocsiját mindig előbb hallod, mint hogy meglátnád. Azt a tragacsot, ami nálam is idősebb volt, csak ő tudta vezetni, mert vagy öt trükk kellett ahhoz is, hogy beinduljon, és ezek egyike az imádkozás volt.

– Hé, Ivy csajszi! – kiáltott fel a nénikém, amikor ráfordult a kocsibejáróra. Egy tömött Woman & Children First[1] reklámtáskával a vállán mászott ki a volán mögül. – Mutasd a szádat!

Volt vagy harminc fok árnyékban, mégis hozta a teljes Fee nénis stílust, a sötét rúzst, a fém ékszereket és a középen szétválasztott hosszú, fekete hajfüggönyt. Résnyire szűkült szemmel vette kezébe az államat; a bőre ecet, fekete tea és a csuklójára dörzsölt borostyánszappan szagát árasztotta.

– Nézzenek oda! Csak nem halálvágya van valakinek?

Elhúztam az államat a kezéből.

– Nincs halálvágyam.

– Nem neked, hanem a pasidnak. – Elhallgatott. – A volt pasidnak…?

Biccentettem.

– Helyes. Anyád meg én pénzfeldobással döntjük el, melyikünk segít neki, hogy találkozzon Jézussal.

– Jobban éreznéd magad, ha azt mondanám, nemrég belehajtott egy postásautóba?

Elnézett mellettem, szemét a házra szegezte.

– Csak nem? Remélem, senki sem halt meg vagy bénult le.

– Semmi baja. Csak szétcsapta az arcát. Mint én.

Halványan elmosolyodott, bár a tekintete szigorú maradt.

– Kölcsönkenyér visszajár.

A táskája felé böktem a fejemmel.

– Hoztál anyának pfuj-teát?

Előhúzott a zsebéből egy kis jelöletlen bödönt.

– Meg kenőcsöt a szádra. De módjával használd!

– Kösz, nénikém – mondtam, azzal átöleltem. Tudtam, hogy bármi legyen is az a kenőcs, működni fog. Ő volt az anyával közös boszorkányboltjuk kutyulmányainak megálmodója és kivitelezője. A Piciny Pláza Woodbine belvárosában kínálta termékeit flancos vevőkörének, ezek valóságos kultusznak örvendtek, így aztán jól ment az üzlet.

Bement a házba, én meg követtem, hogy kipróbáljam a kenőcsöt. Miután felkentem, a szaga, akár egy korhadó farönk, az íze, mint a sátán herezacskója, úgyhogy sürgősen letöröltem, a kis edényt meg betettem a gyógyszeres szekrénybe. Hank remélhetőleg azt hiszi majd, hogy ajakbalzsam.

Amikor felmentem az emeletre, hallottam kiszűrődő beszélgetésüket a szüleim hálószobájának ajtaján keresztül. Anyám olyan rekedt torokhangon nevetett, amitől összeszorult a gyomrom. Ezt a nevetést csak a legjobb barátnőjének tartogatta.

Néha úgy éreztem, ha nem szeretném annyira Fee nénit, féltékeny lennék rá. Olykor eltöprengtem, apám nem érez-e ugyanígy.

Vártam rá, hogy elcsípjem távozóban; álcaként egy magazint tartottam magam elé, mintha olvasnék.

– Hé! – Letettem az újságot a mellkasomra, ahogy kilépett a szobából. – Anya említette esetleg, meddig maradok a szobámban eltemetve?

Fee néni oldalra billentette a fejét.

– Ejha, már a The Economistot bújjuk?

– Igen – válaszoltam dacosan.

– Bármilyen hosszú szobafogságnak nézel elébe, megérdemled.

– De hát nyári szünet van!

– Amikor hisztizel, nem hallak – vágta rá automatikusan. Ez volt az egyik kedvenc mondása kiskoromban. Aztán megenyhült. – De mit szólsz ehhez: ha tovább tart egy hétnél, rádumálom őket, hogy egy napra beszökhessünk a városba.

– Egy hétnél?

– Csak várd ki, amíg saját kölykeid lesznek, és az egyikük vérző szájjal surran haza hajnali négykor.

Lapoztam egyet a magazinban.

– Miről beszéltetek még?

– Főleg rólad. Meg a testvéredről.

– Akkor anya miért hangzott olyan vidámnak? – morogtam az orrom alatt.

Fee néni szája szigorú vonallá keskenyedett. Tudtam, hogy aggódik értünk, de túlságosan anyához húzott, hogy valaha is elismerje.

– Menj fel hozzá, jó? – mondta végül. – Csak… menj, nézz be hozzá! Mi is az a játék, amit együtt játszottatok régen, amit te találtál ki? Az a verselős… Most már jobban érzi magát, menj fel, játszhatnátok egyet.

– Játék? – ráncoltam a homlokomat. – Milyen játék?

Zavartan csettintett az ujjaival.

– Ejnye, hol jár az eszem? Valaki másra gondoltam.

– Kire?

– Használd az ajakkenőcsöt, Ivy csajszi! Módjával. És szedjél egy kis vasat is, fogyóban lehet benned. Főleg pedig óvakodj az olyan srácoktól, akik nem bánnak veled méltóan.

Csókot nyomott a hajamra, aztán kimasírozott a hőségbe.

És ekkor jutott eszembe a legutóbbi alkalom, amikor anyámnak migrénje volt. A nénikém ruhájának ecetszagától valami mocorogni kezdett az agyamban. Kábé két éve történt. A napot is pontosan be tudtam lőni, mert az előző este rendezték a gimis tehetségkutatót. Fee néni áthozta a pfuj-teát, és a Hattie Carterrel történtekről beszéltünk.

Hattie Carter. A név úgy landolt az agyamban, mint a vezetékre leszálló fekete rigó. Régóta nem gondoltam már Hattie-re.

Halántékom tompán sajgott. Valami szöget ütött a fejembe, egy gondolat, ami túlságosan gyorsan elillant, mint valami vonat az ezüstös ködben.

Kidörgöltem a halántékomból a fájdalmat, és felmentem a szobámba, ahol már nem lehetett érezni az ecetszagot.

NEGYEDIK FEJEZET

I

A külváros

Most

Aznap már nem láttam anyát, de biztos jobban lett, mert mire másnap reggel felébredtem, már elment itthonról. A nyár első hétfője volt – amit szobafogságban, kocsi nélkül, egyedül kellett eltöltenem.

Délelőtt tízkor egy régi bikiniben álltam a fürdőszobában, és a hajamat szőkítettem. Egy ideje már megvolt hozzá a cucc, csak a bátorságom hiányzott.

Kézenfekvőnek tűnt most, az első szakításom után felhasználni. Ráadásul Nate-nek elég lesújtó véleménye volt a vörös hajúakról. A csaj hordja a hajat – rivallt rá egyszer Amina –, nem a haj hordja a csajt.

De valójában már régóta fontolgattam a szőkítést. Nagyjából azóta, hogy valaki ezredszer is megjegyezte, mennyire hasonlítok anyámra.

Égő fejbőrrel, zuhanysapkában ültem a kád szélén, a csípős kipárolgás irritálta a szememet. Miután kiöblítettem a hajamból a festéket, baromi hosszú ideig bámultam magamat a tükörben.

A hajam még nedvesen is régimódi platinaszínt öltött. Sötét szemöldököm éles kontrasztban állt vele, gyógyuló ajkammal pedig úgy néztem ki, mint egy bérgyilkos egy videójátékból. Anyám egyenes orrát és harcias állát örököltem, de az új frizurámmal végre önmagamra is hasonlítottam.

A fürdőszobai tükör három szárnyból állt, így három szögből láthattam magamat, ahogy megváltozott tükörképem felé hajoltam. Párás üveg, elmosódott vonások, orrom a tükör hideg felszínén.

Valami fodrozódott a bal oldali panelen.

Odakaptam a fejemet, és egy szemvillanásnyi időre egy idegent láttam magam előtt. Nagyot dobbant a szívem, aztán felnevettem. Erőltetetten, kissé dilinyósan.

Azt hittem, már kivertem a fejemből a lányt, akit Nate meg én a patakban láttunk, a meztelenségével meg a rejtélyes tekintetével együtt. De valószínűleg megbújt az agyam egy hátsó szegletében, ugyanis meg mertem volna esküdni, hogy egy pillanatra az ő arca nézett vissza rám a tükörből, az ő fakó hajával keretezve.

Ezután kellemetlen vagy legalábbis nyugtalan érzés kerített hatalmába. Szóltam Aminának, hogy szobafogságban vagyok, mire dél körül küldött nekem egy képet, amin egy műanyag fagyiskanalat tart fel, rajta egy rajzolt arc virít. Íme, a helyettesítőd, Kanál Ivy! Barátainkkal, Richarddal és Emilyvel egész nap közös, pózolós képeket küldtek Kanál Ivyval a Dairy Dream fagyizóból, a görkoriparkból, Richard kocsijából. A Denny’sben egy kávéskancsó mellé állították, mert röhejesnek találták, hogy mindössze egyhavi pincérkedés után kirúgtak onnan, amiért leraboltam az alkalmazotti büfét. Az utolsó képen Emily bernáthegyije, Claudios szerepelt, szájában egy megcsócsált műanyagdarabbal. Nyugodj békében, Kanál Ivy.

A ribanc azt kapta, amit megérdemelt – válaszoltam, aztán kimentem, hogy belenézzek a postaládába. Kis szerencsével lesz benne egy magazin.

Éreztem, ahogy a napfényben felborzolódik a hajam, száraz tincseim beszívják a nedvességet, és kieresztik magukból a csípős ammóniaszagot. Miközben végigtrappoltam a betonon, egy cikket olvastam a mobilomon, így majdnem ráléptem a nyuszira.

Egy vörös tócsában feküdt elnyúlva a kocsibejáró közepén. Ott hevert a teste, erős lábai szétfeszítve a teste mellett, míg a feje pár centivel odébb hevert.

Hátratántorodtam, és lehunytam a szememet, de a látvány velem maradt. A fülei, mint egy rajzfilmnyúlé, a fejlevágás ostoba kegyetlensége.

Túl tiszta munka volt, semhogy egy kutya tehette volna. Lehet, hogy valamelyik borzalmas környékbeli gyerek műve? Eszembe jutott a halálmániás nyolcéves Vera, akire egyszer vigyáztam bébiszitterként, aztán soha többé. Vagy az angyalarcú Peter, aki egyszer házról házra járva próbálta eladni az anyja eljegyzési gyűrűjét. Tuti az a fajta kölyök, aki hangyákat éget.

Vagy Nate – vettem számba vonakodva a lehetőséget. Tenyeremet a gyomromra szorítottam, hogy csillapítsam háborgását. Felidéztem az égő fájdalmat a vállamban, amikor visszarántott az erdőben, eltorzuló arcát, amikor kinevettem. Azokban a pillanatokban képesnek tűnt az erőszakra. De tényleg képes lenne ilyesmire?

Kizárt, döntöttem el. Először is, Nate vegán. Lényegében. Mármint néha eszik hamburgert, de vegánnak vallja magát.

Ugyanakkor tény, hogy sok pletyka szálldosott róla, útját pedig gyűlölködés és faképnél hagyott nőcskék szegélyezték. Pont ezért volt olyan nagy a pofám, amikor engem választott, és pont ettől viszolyogtam most annyira. Az egyik exe leborotválta a fejét a szakításuk után. Egy másik hetekig viselte ugyanazt a fekete kapucnis pulcsit, totál lehúzott ruhaujjal. Egyesek szerint biztosítótűvel szurkálta rá Nate nevét a csuklójára, de hát az emberek seggfejek.

Lefényképeztem a nyuszit. A kijelzőn kevésbé tűnt baljósnak, a vér és a borzalom mesterkéltnek tűnt, eltompult. Mit csinálna Amina? – tettem fel magamnak a kérdést, aztán ráírtam Nate-re.

Tudsz valamit erről?

Már bent voltam, és azon gondolkodtam, hogy felhívom apát a nyuszi miatt, amikor Nate egy egész sor választ küldött.

Miafasz ez

Miért küldesz nekem ilyen hullaképet?

EZ MOST KOMOLY?

Húzzál a picsába Ivy

Úgy lüktetett a fejem, mintha ott állna mellettem, és üvöltene rám. Még mindig a válaszomat próbáltam megfogalmazni, amikor az ablakon át anyám kocsiját láttam leparkolni odakint. Épphogy csak nem hajtott rá a nyuszira.

Fekete zsákruhában, magasra font és a napfényben még inkább vöröslő hajjal lépett ki az autóból. Szemét elrejtette egy nagy, fehér keretes napszemüveg, úgyhogy nem láttam tisztán az arckifejezését. De elkaptam a pillanatot, amikor észrevette a nyuszit.

Lehajolt, válla úgy csuklott előre, mintha gyomron vágták volna, kezével megtámaszkodott a térdén. Majd ugyanolyan hirtelen kiegyenesedett. Úgy fordította fejét a ház felé, mint egy ragadozó, amikor szagot fog a szélben.

Akkor rohanni kezdett, végig a kocsibejárón, be az ajtón. Amikor meglátott az ablak előtt, felemelte a kezét. Nem meglepetésében. Nem is azért, hogy eltakarja az arcát. Kifelé tartotta a tenyerét, ujjai pedig görcsösen görbültek be, mintha gitárpengetővel akartak volna játszani a zsigereimen. Olyan érthetetlen, mégis annyira nyilvánvalóan rosszindulatú gesztus volt, hogy jeges borzongás futott végig a gerincemen.

Aztán elernyedt az arca, és leengedte a karját.

– Ivy! – fakadt ki. – A hajad!

Megérintettem az államig lógó megviselt, fehér, vegyszeres szagú hajvégeket.

– Azt hittem, hogy… – Levegő után kapkodott. – Nem ismertelek meg.

– Bocs – mondtam.

A tekintete nyugtalanul repdesett, nem állapodott meg sem rajtam, sem semmi máson. Két ujját a bemélyedéshez nyomta a torkánál.

– Egyedül vagy?

– Aha.

– Egész nap itt voltál?

– Öhm. Igen. Szobafogságban vagyok, tudod?

Közelebb jött. Szeme tiszta kékséggel tündökölt, mint mázlis Hanké. Ő is megérintette a saját haját.

– Eltüntetted a vöröset.

Vállat vontam. Miért, talán bocsánatot kellett volna kérnem?

– Nem tetszik. – Metsző hangja hidegen, határozottan csendült. – Közönséges vagy szőkén. Ezzel a hajjal meg a száddal eljátszhatnád az egyik halott lányt az Esküdt ellenségekben.

Az ajkamat harapdáltam, nem tudtam leplezni megbántottságomat, és ezt ő is látta. Egy pillanatig azt hittem, szóvá is teszi. Végül csak annyit mondott:

– Felmegyek. Még mindig nem hevertem ki a fejfájást.

Ennél komolyabb bocsánatkérésre nem számíthattam.

Vacsoráig a szobájában maradt.

A beszűrődő esti fénytől a konyha valahogy csak még sötétebbnek érződött. Anyám a tányérjára tett egy falatnyi kaját; jobb keze sima, balja az ujjaitól a csuklójáig sebhelyes. Mindig is megvoltak ezek a sebei, de ma este mintha hangsúlyosabbak lettek volna, dagadozó erekként lüktettek. Hirtelen nagyon furcsálltam, hogy sosem mesélte el nekem a sérülések eredetét.

Apám egy adag gnocchi elpusztításán fáradozott, közben hasztalan igyekezett valami szépet mondani a hajamról. Hank az egész étkezés alatt fel se nézett a telefonjából. Láttam a mosolyán, hogy egy fiúval vált üzeneteket, és valószínűleg nem azzal, akivel mostanság találkozgat. Olyan pocsékolás volt Hanket hatalmas kék szemmel és Kaz Brekker-féle[2] arcéllel megáldani, mint kisbabának lézerpisztolyt ajándékozni.

Anya felkiáltott.

Erre mind felkaptuk a fejünket, még Hank is. Anyám a szájához nyomta a kezét, és beleköpött valamit a tenyerébe. Egy gyors pillantás után gondosan a markába zárta.

– Dana?

Anyám egyáltalán nem siette el, hogy felnézzen apámra. Ökölbe szorított kezét az ölébe ejtette, a másikkal a vizespoharát szorongatta.

– Hmm?

Apa letette a villáját.

– Mi volt az? Mit vettél ki a szádból?

Anyám csak nézte őt.

– Rákhéjat.

– Biztos vagy benne? Mert mintha… biztos nem törött le a fogad?

Anyám fagyos mosolyra húzta a száját. A testvérem és én egymásra sandítottunk, aztán jobbnak láttuk félrenézni.

– Mit gondolsz, Rob? Elveszítettem egy fogamat, és észre sem vettem? Csak egy rákhéj volt.

– Oké – hagyta rá apa. Az étkezés hátralévő részében senki sem szólalt meg.

Anya természetesen hazudott. Történetesen én is láttam, mi volt az. Egy kemény sárgás szilánkot köpött ki a kezébe. Nem a saját fogát, hanem valaki másét.

Mondjuk, egy nyusziét.

Alig volt nyolc óra, amikor bemenekültem a szobámba. Jégkockákat szopogatva és egy Richardtól kölcsönkapott képregényt lapozgatva hevertem az ágyon, de folyton anyámat láttam magam előtt. A tekintetét, mielőtt felismert engem. Azt a furcsa gesztust a kezével – mint valami disszonáns hang, amelyet már hallottam valahol. Meg az üveges szemű döglött nyulat.

– Ivy? – Anya kopogott az ajtón, aztán benyitott.

Lenyeltem egy jégkockát, összerezzentem, ahogy a hidegség lecsúszott a torkomon.

– Mi az?

– Csak tudni akartam, jobban vagy-e. Fee mondta, hogy adott valami kencét a szádra.

Egy ideje eszembe se jutott a szám, ugyanis már nem fájt. Amikor hozzáértem a kisujjammal, éreztem, hogy a duzzanat is lelohadt.

– Igen. Segített.

– Helyes. Szóval… A hajad. – Zavartan kocogtatta az ajtókeretet, aztán beljebb jött. – Igazából szerintem jól áll neked. Amolyan Hollywood aranykora stílus.

Erre a gyengusz visszatáncolásra inkább nem mondtam semmit. Anyám felvett a padlóról egy koszos pólót, összehajtogatta, és letette az ágyam végébe. Ez nem jellemző rá: anya nem végzi el mások helyett a piszkos munkát, és nem is az a típus, aki folyton csinál valamit, csak mert le kell foglalnia a kezét.

– Tegnap este – folytatta szórakozottan, miközben tovább simítgatta a pólót – azt mondtad, Nate félrekapta a kormányt.

– Aha.

Most rám nézett.

– Mit kellett kikerülnie?

Halványan elmosolyodtam.

– Egy nyulat.

Anyám csak rám meredt, nem szólt egy szót sem.

A kötet, amit olvastam, a mellemen pihent. Most félretettem, és közelebb hajoltam anyához, kinyújtottam felé a kezemet. Ő összeráncolt homlokkal, mintha csapdát gyanítana, felém nyúlt.

Elkaptam a kezét. Egyik ujjammal megérintettem a sebe szélét, és kérdő tekintettel néztem rá.

Erre elrántotta a karját.

– Elég!

– Anya – kezdtem halkan. Egy órával ezelőtt kiköpte a szájából egy másik élőlény fogát. Végignéztük az egészet, majd végighallgattuk a hazugságát, melyet anélkül vágott a szemünkbe, hogy érdekelte volna, elhisszük-e. Mintha valami soha véget nem érő színjátékot játszottunk volna.

Vettem egy nagy levegőt.

– Mit gondoltál, ki vagyok, amikor ma bejöttél az ajtón?

Összerezzent. Az arcán semmi sem látszott, de a válla megremegett.

– Ivy, beszőkült a hajad és feldagadt a szád. Azt sem tudtam, mit látok.

Egyre inkább erőre kapott bennem a vakmerőség. Felemeltem a kezemet, és beállítottam magam előtt abba a természetellenes pozícióba, amilyenben ő tartotta a sajátját az előszobában. Bizseregni kezdtek az ujjaim.

– Ez mit jelent? – kérdeztem.

Előrelendült. Térdével megtámaszkodott az ágyon, és ujjait az enyémekre kulcsolta, majd leszorította a karomat.

– Ne! – mondta határozottan. – Ezt ne!

A balomat fogó jobb keze puha és ápolt volt, míg a másikat, mellyel a jobbomat markolta, olyan sebhelyek borították, amelyekről sosem beszélt. És ez olyasfajta titok volt, amit csak láthattál, de nem tudhattál. Hörgés szakadt ki a torkomból, melyet a keserűség úgy égetett, mint egy fennakadt aszpirintabletta. Anyám lehátrált az ágyról.

– Ivy – suttogta könnyes szemmel. Vártam, hogy kimondja végre a kimondatlan dolgokat; arckifejezése úgy változott folyamatosan, akár egy pörgő nyerőgép. Aztán megint messze került tőlem, újfent visszahúzódott önmagába. – Jó éjt! – búcsúzott, majd becsukta maga mögött az ajtót.

Miután elment, próbáltam sírni, de hiába. Ehelyett az ablakaimat bámultam. Amikor már koromfekete négyzetekké váltak, felültem. A házra csend telepedett: Hank elhúzott valahová, a szüleim pedig a folyosó túlsó végén vagy aludtak, vagy más-más sorozatot néztek két külön iPaden. Már éjfél is elmúlt, de túl zaklatott voltam ahhoz, hogy el tudjak aludni.

Végül odalent találtam magam, a nyitott hűtő előtt guggolva a maradék tésztával tömtem a fejemet. Amikor felálltam, és becsuktam az ajtót, az ablakon át megláttam valamit a szemem sarkából.

Valaki volt odakint, a kerítés mentén növekedő gyógynövények között. Egy görnyedt alak, aki egy darabig a talajban babrált valamivel – aztán amikor felállt, kiderült, hogy az anyám az. Beletörölte a kezét a farmerjába, és visszaindult a ház felé.

Egyfajta ösztön arra sarkallt, hogy gyorsan átvágjak a konyhán, s megbújjak a pincelépcsőn. Az ajtó és a keret közti keskeny résen át figyeltem anyámat, ahogy halkan a mosogatóhoz lép. Nekem háttal mosta meg a kezét, aztán kétszer is megtöltött és kiivott egy vizespoharat. Még mindig háttal állt nekem, amikor meggörnyedt, arcát összekulcsolt kezébe hajtotta, és felzokogott. Csak egyszer, és a keze annak a hangját is tompította.

Ott álltam a lépcsőn, a pince hideg fuvallatával a nyakamban, és hideglelés futkározott fel-le a lábamon. Aztán anyám úgy egyenesedett ki, ahogyan egy rugós kés csattan a helyére. Merev arckifejezéssel, tompa kék szemmel hagyta el a konyhát. A pinceajtó mögött vártam, amíg biztos lehettem benne, hogy elment.

Az udvar erjedő vadalma, harmatos rozmaring és a zsákszámra vásárolt föld átható szagát árasztotta magából. Felkaptam egy ültetőkanalat a kígyóként összetekert locsolócsőről, és átvágtam a növényzeten, ahol a napsütésben kövér legyek szoktak zümmögni. Amikor odaértem, ahol anyám a talajt kapargatta, letérdeltem, és ásni kezdtem.

Az ültetőkanál pár centi után fémbe ütközött. Időbe telt teljesen kiásni: egy álló helyzetben elföldelt befőttesüveget találtam, mindössze néhány centi üledékkel az alján. Felemeltem, hogy ráessen a holdfény. Föld, száraz növények és elég vér, hogy be tudjam azonosítani az üveget pöttyöző foltokról. A trutyiba keverve találtam még egy tükörszilánkot és egy fehér papírcetlit is.

Bizalmatlanul fürkésztem az üveg tartalmát, közben a szívem dübörgését hallgattam. Aztán visszadugtam az üveget a földbe, betemettem, és addig tapostam a talajt, amíg úgy tűnt, soha hozzá se értem.