AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

FESTETT KIRÁLY

Regény

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6651-05-1

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KRÚDY GYULA

FESTETT KIRÁLY

Regény

Tartalom

KRÚDY GYULA

FESTETT KIRÁLY

Regény

Első rész

I

A tokaji szüret

II

A vajda éjszakája

III

A pozsonyi kifli

Második rész

I

A pozsonyi ház fülei

II

Máriának nincs egy fillérje

III

Mária sorsa jobbra fordul

Harmadik rész

I

Mária tanácsért indul halott férjéhez

II

A holt király panasza

Utolsó fejezet

János király választása

Tekints e földre, termékeny hazádra,
Mint torzítá el falvait, városait
Ádáz vad ellen dúló rombolása.

Tekints sebeire: hajh! természet ellen
Fájó szívében tenmagad ütéd.
Oh, kardod élit fordítsd másfelé.

Shakespeare

Első rész

I

A tokaji szüret

Abban az időben, amikor Pozsonyban a vadszőlő piroslott a királyné ablakain, és őszidongó-hangú urak üldögéltek az ebédlőben: Magyarországon, a tokaji hegyen hosszú pókfonalakat eregetett valaki a hegyről lefelé, amely pókfonalak mindenhová elszálldostak az országba.

Kő présháza előtt, eresz alatt, vadmacskabundán hevert a legnagyobb tokaji szőlőbirtokos, Szapolyai János, az örökös szepesi gróf és erdélyi vajda.

Hosszú, barna haja válláig ért, mert a hajnyesetés abban az időben nem volt annyira szokásban, mint manapság. Tömött fekete szakálla egybefolyt bajszával. Gömbölyű, kutató, szürke szemei mindenkor figyelmezve nézegettek maguk körül. Az arcszíne pedig cigányos, viharvert volt, mint azoké az embereké, akik sokat tartózkodnak a szabad levegőn, és a szabad levegő jelenti nekik a mindennapi mosakodást.

Látszólagos egykedvűséggel feküdt a vadmacskabundán a harminchat esztendős, erős, vállas, sőt hasasodó férfiú, mintha a világon semmivel mással nem törődne, mint azzal a pókkal, amely az ereszről himbálódzott feléje.

A pók szerencsét jelent, eszeágában sem volt a tenyerével elhessenteni a pókot, mielőtt az le nem ereszkedett szakállára. Onnan aztán egyetlen szusszanással elfújta. Egyben a könyökére támaszkodva körülnézett a tájon.

A tokaji hegyen mindig későn szüretelnek, mert akármilyen az időjárás, idáig mindig jut valami a napsugárból.

Már a sárga-kék mellényes cinkék billegtetik a farkukat a szőlőkarókon, amikor a rozsdásodó, kopadozó, öregemberes szőlőtőkék mellé a fürtszedő menyecskék, lányok letelepednek. Mint a színes gombák guggolnak a tő alatt, zümmögő nótákat mondanak az érett, aszott fürtöknek a tegnapi darázsudvarlók helyett.

A szepesi gróf körüljáratta a medvetekintetét a szedőasszonyokon - ismerte már szegényeket, mint akár azokat a tengeriszárból összerakott kunyhókat, amelyek a hegy különböző részein voltak felállítva, ahol a vajda az éjszakáit szokta tölteni. Mindig más kunyhóban, mindig másnak a társaságában. Ő azt mondta, hogy vérmes természete miatt nem tud szobalevegőben aludni. De Zember, a diák azt beszélte, hogy a vajda úgy szereti, ha nem tudják felőle, hogy merre és hol tölti az éjszakát.

- Te, Julis - szólalt meg a vajda darabideig tartó szemlélődés után. - Letöröm a kezedet, ha még egyszer észreveszem, hogy fürtöt hagytál a tőkén. Amúgy is esztek, loptok eleget. Nem kell a tolvajokról is gondoskodni, akik szüret után jönnek. Beste lelke a szeretődnek.

A megszeppent menyecske csak csendeset sóhajtott magában. Hallotta ő már a nagyurat másképpen is beszélni. De az régen volt.

- Hol van Borbála? - kiáltott most a vajda. - Tán megint a húst lopja? Hívjátok elő a vén hústolvajt.

Borbála, egy javakorbeli, szokatlanul tiszta, szemérmetes tekintetű asszony - egy nemesember özvegye, akinek férjét Erdélyben, a vajda szolgálatában agyonverték - úgy perdült elő, mint a láng.

- Mit akar már megint vélem? - kérdezte, és tűzpiros arculatát a vajda felé fordította. Az megcsendesedve szólt:

- Csak azt akarom tudni, hogy mit főzöl ebédre?

- Amit szüretkor szokás. Gulyáshúst. Én nem tudok más divatot, mint a régit.

- Honnan hoztad a húst? - folytatta a kérdezősködést a hegyaljai uraság. - Én kétféle húsból szeretem a gulyást.

Borbála legyintett:

- Tudom én azt. A marhának csak azt a húsát eszi, ami a csonthoz tapad, vagy a csontok között bujdosik, hogy onnan a fogával kikaparja. A disznónak a gerincét meg az agyvelejét szereti a megfelelő csontokkal, amelyek lyukasok, hogy sokáig lehet szopogatni őket. A húst pedig kendőbe csavarva hozták a vitézek Werbőczy uramtól, Zólyomból.

- Piha. Sánta mészáros húsát nem kívánom - felelt a nagyúr.

Borbála vállat vont:

- Errefelé pedig nincs hús. A parasztok elhajtották a barmaikat a tiszai nádasokba, amikor hírét vették jövetelünknek. Azokba a szigetekbe nem lehet utánuk menni, mert csak ők ismerik az odavezető utakat, senki se kockáztatja életét a sovány tehénért, amelyet amúgy is szekerceütéssel kellene elvenni a gazdájától.

- Hát a tűz mire való? Látom már, eléggé sárgul a nádas odalent a Tisza mentén. Ha lángja még nincs is, mint télen, füstje már van, amely kikergeti az odamenekedett embereket.

Borbála vigyázatosan felelt:

- Csak tessék megnyugodni, a zólyomi Werbőczy uram különb húst küldött, mint amilyen ezekből az agyonhajszolt marhákból tellett volna.

A szepesi gróf elmerengett:

- Nagy tolvaj az öreg, nem hiába kacsázik, mint a sánta kutya. Sohase tudhatom, hogy mit forral a hátam mögött. Egyszer csak megpróbálja nyakamba vetni a hurkot. De lássuk már azt az ebédet, mert megéhültem.

- A gulyáshúst nyersen nem lehet tálalni, csak Zember, a diák bírja a nyershúst megenni, az is csak a szelíd galambét, amelynek nyakát ő maga csavarja ki - felelt Borbála.

- Hát küld Zembert, mert ebédig el kell tölteni az időmet. Ha így magamban fekszem az eresz alatt, mindig csak a különböző ennivalókra gondolok. Régen nem főztünk olyan becsinált malacot, amelynek a csontját is meg lehet enni. Pedig a csontban van az erő.

- Ugyan ki tudna főzni ebben az örökös táborozásban? - kesergett Borbála. - Szegedről egyhuzamban jöttünk Fegyvernekig, Fegyvernektől Tokajig. Örülhetek, hogy egy-két bográcsom, fazekam megmaradt az örökös költözködésben. Bezzeg otthon, Szepesben, ahol a falba vannak építve a sütőkemencék, ahol minden gyúródeszkának, fakanálnak, pecsenyetálnak megvan a maga helye: ott aztán rendelkezhetik kedvére a vajda, hogy erre vagy amarra volna gusztusa. Amondó vagyok, hogy mennénk már haza Szepesbe, a háborúnak amúgy is vége van, a török megöldösött mindenkit, akit elért. Lajos király is ott fekszik valahol, ahonnan nincs visszatérés. Szepesbe nem jön utánunk a pogány.

- Bolond lyukból bolond szél fúj, minden asszonyféle bolond egy kicsit - felelt Szapolyai, könyököt váltva bikafeje alatt, amely nagy fejnek a terhét még az ő vaskarja sem bírta ki sokáig. - Hát a magyar koronával meg a királysággal mi lesz, ha most itt hagyok csapot, papot? Csak küldd a diákot, úgyis van valami beszélnivalóm a fejével.

Mire a diák előkerült volna a hegyoldali, négyökrös szekér számára épített pincéből, amilyen pincéje akkor nem volt másnak a Hegyalján, mint az erdélyi vajdának, Szapolyait elnyomta az álom, nagyon szeretett ebéd előtt egyet aludni, mert véleménye szerint ez szükséges volt a gyomor megnyugtatására, hogy annál több ereje legyen a táplálék befogadásához. A diák tehát leült egy tőkére, és onnan csendesen elnézegette, hogyan emelkedik a hatalmas ember hordónyi mellkasa, hogyan borzolódik szakálla, bajsza egy-egy fúvására, mintha valami szél kapaszkodott volna a gubancokba. De a vajda élénk álmú ember volt, megérezte, álmában nézik. Hirtelen felnyitotta a szemét, és megdörzsölte a homlokát:

- Álmomban Pozsonyban voltam abban a régi kastélyban, amelynek minden szobáját úgy vélem ismerni, mintha ott születtem volna - mormogta Szapolyai elgondolkozva. - Mit szólsz ehhez az álomhoz, diák?

Zember valamelyik régi versezettel felelt:

Álom és esősidő, magokban elmulnak,
Gyáva szipák, a' kik ezeken búsulnak.

Szapolyai megint a félkönyökére támaszkodott:

- Hagyjad a kádenciákat, diák. Nyitott szemmel is nemegyszer gondolok én arra, hogy végtére mégiscsak Pozsonyba kellene menni, hogy elérjem hivatásomat, amelyet dicső elődeimtől örökbe kaptam, akik már a kis Pozsegában is azt forgatták vala fejükben, hogyan lehessenek a méltatlan királyok helyett méltó királyai ennek a nemzetnek. Előbb-utóbb Pozsonyba kell indulnom.

- Oda pedig nagyon rosszkor érkezne, legkegyelmesebb uram - felelt most halkított hangon Zember. - Éppen tegnap jött vala onnan egy régi cimborám, aki meghallván, hogy Tokajban szüret van, nyakába vette az országot, és egy szál üres tarisznyával beállított. Ahol annyi ember kap ennivalót, nem kopik fel néki sem az álla.

- Más hazugságban jár a cimborád - dörrent közbe a vajda. - Az én tudomásom szerint Mária királyné még az asztali ezüstneműjét is zálogba vetette, hogy senki se nélkülözzön a hívei közül, akik őt Pozsonyban körülvették. Imhol ez a szarvasagancsos evőkés a királyné asztaláról: most ilyennel esznek Pozsonyban - mond Szapolyai, és a vadmacska ujjasa zsebéből mint valami becses emléket elővette azt a szarvasagancsos kést, amilyennel általában Magyarországon ettek, amely asztaloknál nem tellett ezüstre.

Zember, a diák nyúlfarknyi ember volt, aki éppen fürge beszédéért, helyes gondolataiért maradhatott meg a vajda közelében, aki végül is minden cselédjét megunta etetni, mert az úgyis lop eleget.

- Hát éppen ez a kés szól a cimborám igazsága mellett. Elfogyott a pénz. Elfogyott az ezüst. Most jönnek a rossz napok a pozsonyi udvarra. Mikor már olyan késekkel esznek, amelyeket régente a vadászatokra sem vettek elő. Láttam én a visegrádi várban asztalt teríteni. Még a kézmosó tálak is ezüstből voltak. Vajon hova lettek ezek az ezüsttálak? - ábrándozott a diák, mint minden olyan ember, aki már csak a múltjából él.

- Az ezüsttálak elmentek a királlyal a másvilágra, ahová amúgy is uralkodni küldték őt a magyar urak, de Máriát sajnálnám, ha valóban szegény volna - mormogta Szapolyai elgondolkozva, és hanyatt feküdt, mert valami csodaorvostól azt hallotta, hogy az ilyenforma fekvés egyenesíti ki a termetet. Ő némileg hajlamos volt a hízásra...

Zember most még inkább meghalkította a hangját, hogy még azok a sárga tökök se hallhassák a mondanivalóját, amelyek pirosodás végett a présház tetejére voltak rakva.

- Nagyjóuram, Pozsonyban már mindent felfaltak az urak, ami a királyné körül található volt. Az igaz, hogy jöttek seregestől még olyanok is, akik messziről sem láttak törököt, nemhogy a csatában részt vettek volna. Valami bokorban dugták el a kardjukat, és azt mondták, hogy a pogány kutyafején tördösték széjjel. De megérkeztek olyanok is, akik valóban ott voltak, ahol az ágyú szólt, és menekedésükben rablók, martalócok kezébe kerültek, akik más hiányában a ruháiktól fosztották meg őket. A mohácsi csata után telve volt haramiával a Dunántúl, mert igen jól tudták, hogy a megvert urak errefelé veendik útjukat. Hát a királyné, aki maga is csak vendég volt Pozsonyban, mert bizony még csak a kenyérért sem tudott fizetni, mindenkit szívesen látott, légyen az csalárd vagy jámbor zarándok, mert hívei számát szaporítani akarta.

- Hosszú haj, rövid ész - dörmögött a vajda. - A csalárdok amúgy is megcsalják, mert az ilyen embereknek a lopott víz édes, mint már a latin költő tanította. A jámborok? Azoktól mentsen meg az Isten, mert ezek mindig találnak valahol egy papot, aki feloldozza őket bűnük alól.

- Hát milyen fajta embert szeret kegyelmed, nagyjóuram? - kérdezte most a diák, aki azt várta, hogy szavaira legalábbis valami különösebb érdeklődést árul el a gazdája, de az fektében meg se moccant.

- Hogy milyen fajta embert szeretek? Hát ahhoz neked nem sok közöd van, diák. Ám folytasd a pozsonyi hazugságokat.

A diák szárazat nyelt:

- Hazudni már a Dózsa-lázadás óta elfelejtettem, nagyjóuram, mikor szemtanúja voltam, hogy legkegyelmesebb uram hogyan fűzette tüzes vaskarikákkal egymás mellé azokat a hazugokat, akik vallani nem akartak, vagy pedig mindenféle hazugságokon törték a fejüket az igazmondás helyett.

A vajda köhintett. Nem szerette, ha ezt a tíz esztendő előtti dolgot emlegették előtte. A diák bizonyos szünet múlva folytatta:

- A cimborám azt mondja, hogy különösen Brodarics, a szerémi püspök evett nagyon sokat, amikor szeptember első napjaiban egy szál köpenyegben, papucsban, de egyébként hibátlanul megérkezett a pozsonyi várba. Fischer, a pozsonyi bíró addig is mindennap küldött halakat, kenyereket, borokat, de mióta Brodarics a ház vendége lett, a cimborám a márnának, sügérnek, potykának, ott, az asztal végén, ahol a helye volt, nem látta, csak a farkát. Brodarics nem engedte el maga mellől a tálat, amíg abban egy darab halhús volt. A királyné egy derék szoknyájából varrtak neki ruhát az udvari szobalányok, és a cimborám ekkor belátta, hogy hívebb embere nincs a királynénak a püspöknél.

A vajda hangtalanul nevetett, mert ilyen volt a szokása, amikor valamely dolog komolyan elmulattatta. Hangtalanul, hogy senki sem tudhatta, mit gondol magában, megvetést, gúnyt, derűt vagy keserűséget.

- Sajnálom szegény Máriát. Ám csak beszélj, diák, az ebéd, úgy látszik, még messzire van.

- A pozsonyi királyi palotában, ahol valamikor király és királyné őfelsége mulatoztak: most mások laknak. Ugyanezért a Budáról menekedő királynénak meg kellett elégednie azzal az üres házzal, amit a pozsonyiak nagy hirtelenében berendeztek a számára. A cimbora szerint az egyik szék ettől a polgártól való, a másik szék amattól a polgártól. Ő egy magas gyermekszékben ült az asztal végén, amilyenbe azokat a kisgyermekeket szokták ültetni, akik még nem érik fel az asztalt. Azért látott mindent, ami az asztalnál történik a földszintes ebédlőben, ahol az urak még ködös időben sem engedtek világosságot gyújtani, mert szégyellték rongyos ruháikat. Különösen rongyos volt Gerendi Miklós, a fejérvári kanonok, valamint Zay Ferenc uram. Már a horvát bán őnagysága, Batthyány Ferenc uram, valamint Tahy János, Horváth Gáspár és az öreg Bornemissza uram kevésbé voltak olyan ágrólszakadtak.

- Batthyány, Tahy, Bornemissza! - mormogta szakállába az erdélyi vajda, és megint csak olyan hangtalanul, szinte ő maga előtt is rejtegetett jókedvvel nevetett, mint aki valami különösebb, titkosabb dolgot hallgat magában, amelyet el nem árulhat. - No, diák! Hát a sántaurat kifelejtetted?

- Nádorispán uramat? - horkantott fel Zember. - Nem felejteném el én őkegyelmét akkor se, ha a másvilágra volnék menendőben. Nyolc kanna községi bort kap naponta a királyné udvara, de a kannákat már délután újra kell tölteni. A másnapi borral. Ki tudná, hányadik másnapnál tart már Báthory István uram. A cimborám szerint Pozsonyban még részegebb, mint valaha Budán.

- Nagy betegség a borivás - hahotázgatott magában a vajda. - De Magyarországon nem kell szégyellni ezt a betegséget, mert minden második ember szenved benne, mint akár az öregségtől. Persze, hogy nádorispán uramnak kell elöljárni jó példával, hogy azok a fösvény pozsonyiak, akik még a lopótököt is kicsepegtetik, mielőtt új hordót bontanának fel, eresszenek valamit a királyné pincéjére.

- Nem is olyan fösvények azok a pozsonyiak - mond most a diák, mert ismervén gazdáját, jól tudta, hogy ennek a legnagyobb hatalmú úrnak nem szabad feltétlenül igazat adni. Aki derekat hajt előtte, anélkül hogy a száját kinyitná, annak a véleményére másnap már nem is kíváncsi. - Hallottam már fösvényebbekről is, mint például a Kókaiakról, akik kétszer ették meg a lencsét.

Akkoriban még ez új dolog volt, Szapolyai János erdélyi vajda és Szepes örökös grófja megfordult fektében, amikor diákja eszébe juttatta a Kókaiakat.

- Varjassi Nagy Imre alnádor uramnak, miután a nádori hivatal mostanában szünetel, nincsen más teendője, mint a pozsonyiak küldeményeit mindennap átvenni, azt jegyzékbe foglalni, nyugtatványozni. Egyed napja óta vezeti a lajstromot az alnádor úr mennyhalakról, keszegekről, csukákról, sigérekről, márnákról. Vajon hányszor akadt meg a halszálka a torkán, amikor megcsalta a királynét a pozsonyiak javára?

A vajda szerette az emberszólást: mindenkinek van valami gyengéje. Azokat az embereket kedvelte környezetében, akik előtte ellenségeit nemcsak tetőtől talpig levetkeztették, de a bőrüktől is megfosztották. Hangtalan nevetése szólt tehát ellenségének, Varjassi Nagy Imrének, Magyarország alnádorának, aki kövér potykákat lopkod most a diák szavai szerint, mert egyébhez nincsen módja.

- Hát a pénzzel ki számol? Ki most a fizetőmester Pozsonyban? - kérdezte hosszú hallgatás után a vajda, és lehunyta két sötét szemét, mintha titkolni akarná a diákja előtt, hogy voltaképpen ez a kérdés érdekli leginkább. A vajda mondá ki II. Lajos király udvarában, a Mátyás király építette nagy trónteremben a tanácskozó urak fülehallatára, amidőn a közelgő török meggyőzéséről folyt a disputa - a vajda mondta unottan, az ablakok felé fordulva, háttal a gyülekezetnek: Pénz beszél, kutya ugat.

Zember olyan fonnyadtan mosolygott, mint akár azok a szilvák, amelyeket a fa tetején felejtettek:

- Ott volna a pénzhez Thurzó Elek uram is, aki a púpos lányokat is elvenné feleségnek, ha azoknak váruk van. Ott volna a kenderszakállú Bornemissza uram, aki Budán a meggyfák alá, a kertben ásta el a befolyó jövedelmeket, mert a vasalt pénzesládákat már nem tartotta elég megbízhatóknak. De én azt hiszem, a cimborám szavai szerint, hogy nemigen kerül a pozsonyi udvarba tallér, amelyen a két jó úr kipróbálhatná a fogát.

De már erre olyant horkantott az erdélyi vajda, hogy a háztetőn, a sárgatökön kapirgáló kis cinkék, amelyek kedves muzsikásai voltak Szapolyainak, ijedten elröppentek.

- Hazug cimborádat, diák, felköttetem a lábánál fogva a diófára, hogy a hintázó fejével verje le a diókat. A királyné tíz mázsa pénzt pakolt lovak hátára, mielőtt Budáról, sötét éjfélnek idején elmenekedett Lógod község felé.

Zember fürgén bólogatott, mint a mezőn maradt katángkóró, amely azt reméli, hogy ilyenformán kegyelmet kap az őszi széltől.

- A cimborám a kötőféket fogta a málháslovaknál, nyitott szemmel számlálta a pénzes ládákat, mert józan volt ezen az éjszakán, mint mindenki. Lehetett az a pénz akár húsz mázsa is.

- Tíz mázsa volt - szólt közbe az erdélyi vajda, habár szolgáival nem szokott vitatkozni.

- Hát a málháslovak csak mentek-mendegéltek Neszmély felé, majd Esztergom felé, a királyné mindenütt a nyomukban, és bizony sok port kellett nyelni a szép, fiatal lovasnőnek a poroszkáló állatok nyomában. De nem győzte kiáltozni, hogy siessenek az emberek, mert Esztergomba kell érni, ahol már bizonyosan ott vannak a hajók a királyné frájaival, staffirungjával, hozományba kapott bútoraival. Hát aztán el is értek Esztergomba, éppen akkor, amikor a várparancsnok, Orbánc uram a királyné tizenkét udvarhölgyét a hajókról a várba kísértette. A holmikban pedig nagy dézsmát csapott.

- A pénz? - kérdezte a vajda, mintha nem nagyon érdekelné ez a sok haszontalan beszéd a királyné staffirungjáról.

- Ott Esztergomban kellett valaminek történnie, hogy a királyné megijedvén, a tíz mázsa ezüstöt hirtelen Bornemissza uram gondjaira bízta, vinné sietve a kincset Orbánc várkapitány elől Pozsonyba. A málháslovak éjnek idején szalmával, ronggyal bekötözött patákkal, nagy titokban szöktek el Esztergomból, és szerencsésen Pozsonyba is érkeztek. Hajh, de a királynénak nem sok öröme lehetett tallérjaiban, mert Bornemissza uram, aki a pozsonyi várnak a kulcsait őrizte, a vár pincéjébe rakatta az egész szállítmányt. Egyetlen tallért nem ád ki abból, amíg új királya nincs az országnak.

- Ó, a vén gazember! - kiáltott fel a vajda, nevetett is meg káromkodott is, amint már ez olyan embereknek a szokása, akik bár gyors elmével forgatják magukban a dolgok kockaoldalait, amelynek esése rájuk nézve kedvező vagy kedvezőtlen lehet, hirtelen mégsem tudnak határozni azon, hogy jó arcot vagy rossz arcot vágjanak a játékhoz. Igaz, hogy szegény Mária királyné, akire nemcsak olyankor gondolt az erdélyi vajda, amikor a holdvilágos éjben, a Dunántúl felé húzó vadludak másvilági kiáltásait hallgatva, mintha a jövendőmondó szellemek repülnének át a feje felett - hanem gondolt olyankor is, amikor talpig vasban járt hadai élén, és arcáról a hódítók kérlelhetetlensége márvánnyá keményedve néz szemközt napfénnyel és viharral: - igaz, hogy szegény Mária királyné pénztelen állapotában fejedelemasszonyhoz méltatlan helyzetbe keveredhetik - de vajon nem lehetne ez jó jegy a jövendő cirkulusaira nézve?

- Ebédelhet, nagyjóuram - mond most Borbála, aki darabideig nem merészelt a gondolataiba merült vajdának szólani, csak a diák felé csóválta a fejét, aki sok haszontalan beszédével így elkomolyította a házigazdát. Hogyan lehet jó étvágya egy komoly embernek?

Szapolyai János szeretett a szabadban étkezni, aminthogy életének a legtöbb idejét a szabad levegőn töltötte.

Amint felállott a hárságyról, szinte egyetlen ugrással, mint a vadállat szökik fel fektéből, anélkül hogy ez nagyobb megerőltetésébe kerülne: olyant nyújtózkodott, hogy szinte meggörbedt tőle, mint a félhold. Izmai, csontjai pattogtak, mint őszi időben a nagy fák kérgei. A mellkasa kidomborodott, mintha Isten tudná mennyi levegővel telnék meg az a Tokaj borongós atmoszférájából. Szüret volt, édes és hervadt volt a levegő íze. Az esztendő egyéb napjaiban, a méhek és dongók elől eldugdosott különböző mézek, amelyek a növényekben rejtőzködnek, most mind előadták illataikat, mintha csak azt várnák, hogy még felébreszthetnek valamely faodúban egy félálomban hentergő dongót, amely az élete kockáztatásával is a mézek udvarlására siet. Csak egyetlen feketepontos, rozsdavörös lepke jött elő a napsugárra, és erőtlen repüléssel a harmatosodó pázsit felett hintáltatta magát.

- Megfogni a lepkét, mert a szüreti lepke szerencsét jelent - kiáltotta most az erdélyi vajda, amint mindenre kiterjedő figyelmével észrevette a szőlők között bódorgó lepkét.

Lekapta a fejéről a süvegét, amely a legfinomabban kidolgozott hiúzbőrből készült, és csak egy könnycseppnyi ékkövecske volt az oldalához varrva. A haszontalan lepke azonban nem várta meg, amíg a játékos kedvű vajda beéri, hanem tovabódorgott a völgynek ereszkedő szőlő felett, hogy minden fürtszedő nőszemélyt megállítson a munkájában.

- Hé, ne a lepkét bámuljátok, hanem a tőkét - dörrent most fel a legnagyobb hegyaljai szőlőbirtokos, és csalódottan nyomta fejére sapkáját.

A présház mögött, amely hely az északnyugati széltől védve volt, kerek kőasztal állott a százesztendős hárs alatt. Minden időben tisztelték a százesztendős fákat és asztalokat, de a vajda nehezményezte, hogy a fa alól nem látja munkásait. Ezért gyorsan nekilátott az ebédnek, hogy minél hamarább végezzen vele. Abban a kormos bográcsban tette fel a kőasztalra Borbála a gulyást, amelyben az megfőtt a szabad tűzhelyen. Tudta, hogy így szereti a gazda. A paprika nevű növény még nem régen válott ismeretessé, mert hiszen Amerikát nem régen fedezték fel. De a vajdának mindig volt paprikája, amelyet zárt, ezüst dobozban tartott, mint valami mérget. Akit a vajda paprikájával egyszer megkínált, sohasem kívánta azt még egyszer megkóstolni. Míg ő maga kanálszámra keverte ételébe, sőt nagy hidegben az italába is, a hírnévhez akkoriban ilyen dolgok is kellettek. A vöröshagymával, veresborral főtt marhahús szinte lángbaborult, amikor a vajda a paprikás-dobozból szórt közébe.

- Fekete, cselédkenyeret! - intett a közelben álló Borbálának, mire az egy árpakenyérrel jött elő, amelyből a vajda a késével nagy karéjjal vágott, úgynevezett háromemberes darabot.

Késsel és kanállal evett, mert a villát annak hegyei miatt nem merte a szájába venni. Igaz, hogy a kés, amelyet a dolmányából vett elő, olyan éles volt, mintha most került volna le a köszörűkőről, de ennek a késnek a járását ismerte a vajda. Nyugodtan rátűzdelte azokat a kenyérdarabokat, amelyekkel a gulyást mártogatta, de az ugrósabb húsdarabokat is kifogdosta, amelyek kemény zsiradékpáncélt viseltek oldalukon. Az éles, hegyes kés jól ismerte a vajda száját. Sohasem sebezte meg. A hosszú nyelű fakanál pedig úgy illett a kezébe, mintha egész életében azzal evett volna.

- A tót Antikrisztusát! - dörmögte Zember, a diák. - Még megérem, hogy az egész bográcsot megeszi!

De nem az történt, amitől a diák leshelyén, egy kökénybokor mögött álladozva félt, hanem a vajda egyszerre csak a levegőbe emelte karikaszemét, és életerőtől fénylő fekete haja, szakálla, arca, hatalmas orra szinte belső fénytől világosodott meg; valamerre nézegetni kezdett, mintha másvilági intelmeket hallana az őszi levegőben.

Nem messzire égett a szabad tűz az ősz targallyaiból - ezekből a régen arra való, de valami véletlen folytán csak az idén lehullott, az első szelecskére engedő targallyakból - rakva. Szapolyai János talán nyomban kettéhasítja vala ama tetten kapott cselédjét, aki amolyan gallyakat tördel vala a tűzrakáshoz a nyilasok végén barnálló diókról, mogyorókról, a termés elvégzése után pókhálófátyolt öltött szilvafákról (mintha özvegységüket példáznák), amely gallyaknak fiatalos, búsongó hangjuk van letörésükkor. Amely gallyak nehezen válnak meg törzseiktől, mint akár a gyermekek szüleiktől. Szapolyai uram a tűzrakáshoz leginkább a semmire sem jó, gyümölcstelen, életében elszikkadt szőlővenyigét, a kiöregedett kökénybokrot, az évek óta meddő, összeráncosodott barackfát, a földben maradt és ott haszontalanul korhadó fagyökereket, valamint a szél szárnyain hozott faágakat szerette. A maga szőlőnyilasaiból pedig azokat a fagallyakat, amelyek így, késő ősszel, egyetlen koppanással halnak meg a csendességben, hogy a vajda még álmából is felnyitja a szemét a hárságyon:

- Valami nagy gally leesett a fákról. Hozzátok ide az eresz alá - szólt ilyenkor Erdély nagyfejedelme és Szepes örökös grófja, s mind az ideig csak félszemmel követte az álom menetét, amíg a gallyat a nyilas végéből a présházhoz nem vonszolták.

Borbála ismerte a gazdáját, ezért a tűzrakáshoz még olyan korhadt szőlőkarókat se mert felhasználni, amely karók már arra sem voltak alkalmasak, hogy a levelesszoknyájú, napról napra kövéredő, terhesedő szőlőket tartsák.

Borbála leginkább olyan öreg szőlőtőkékkel tüzelt, amelyek már esztendők óta nem mutattak örömöt sem a téli trágyázásokhoz, sem a tavaszi borításokhoz, holtak voltak az elevenek között. Igaz, hogy parazsat aztán adtak ezek a vén szőlőtőkék, mégpedig olyant, mintha mindazoknak a boroknak, amelyeknek valaha életet adtak, a tüzét, hevét, szenvedélyét ezzel az utolsó szereplésükkel lepipálni akarnák.

Azért figyelt hát a vajda a szabad tűzhely felé, hogy figyelésében még a hosszúlevű gulyás kanalazását is elmulasztotta. Nagy, oroszlánéhoz hasonlatos orrával szimatolni kezdett, és kését, kanalát a kőasztalhoz csapta:

- Itt zsíros sertéstokányt főztek, amelyből nekem nem adtak. Szeretném tudni, hogy ki rendelkezik még itt rajtam kívül?

- Én - felelt Borbála, a főzőasszony, előlépve a vajda háta mögül. - Ezen a vidéken sertésbetegség van. Valami giliszta vagy hasonló féreg lepte meg a disznókat. Természetesen a kókadó, betegeskedő sertéseket nyomban leölik, és olcsón eladják. Hát ebből a húsból főztem tokányt az asszonyoknak, embereknek, persze jól megborsozva, hogy a beteg húst valahogy rendbehozzam.

Szapolyai a két markával lombos, sűrű szakálláról húzogatta le azt, ami evés közben ottmaradt:

- Nagyon jól tudod, Borbála, hogy a borsos, sűrű, tokányból eredő lét a hús alatt mindennél jobban szeretem. Ha a szagát megérzem: egész nap az orromban van, s nem szabadulok tőle addig, amíg meg nem kóstolom, mint valami lányt vagy asszonyt, akire tánc közben gusztusom kerekedett.

- Tudom, nagyjóuram - felelt Borbála nyugodtan, anélkül hogy vallatott asszony módjára félrecsapta volna a kontyát, mert igazában érezte magát. - De tudom azt is, hogy a tavalyi szüreten valamiképpen olyan sertést főzénk meg, amelyet a cigányok a földből ástak ki. Betegek is lettünk tőle valamennyien. Még nagyjóuram is a javasasszony kotyvalékához fordult.

- Beste lelke! Az tavaly volt, sok víz lefolyt azóta a Dunán. Hozzál egy lábossal abból a tokányból, és hozz kenyeret, bort, mert a Werbőczy uram gulyáshúsától csak éhesebb lettem. Mintha valami sóval lett volna meghintve ez a hús, amely sótól kinyílik az ember gyomra, akár a falatozó farkasé.

Borbála szótlanul engedelmeskedett, mert ismerte gazdáját, hogy azt étvágyasságában semmi földi hatalom nem állíthatja meg. Még szerencse, hogy nem jött gusztusa verébpörköltre, pedig kövér verebek szálldostak a szőlő felett. Nagy, fekete lábasban hozta tehát a sertéstokányt, amely valóban csábító jó szaggal vette körül a présházat, amerre Borbála ellépkedett. Ez az asszony nagyon értette a főzés tudományát. Minden ételnek megadta savát, borsát.

Mikor a lábast az asztalra tette, és a vajda a késével megvakargatta a lábas oldalának a kormát, mintha arról akart volna meggyőződni, hogy forró-e a korom, így szólt Borbála:

- Csak azt akarom mondani nagyjóuramnak, hogy én, mióta a szolgálatában állok, még rosszat nem tettem a tányérjára. Nem főztem sárgarépát, tormagyökeret, de gombát se, mert olyan ember nincs a világon, aki egész biztossággal megmondhatná, hogy mi terem az erdőkben az esőzés után. A szarvasgomba mellett éppen úgy kibújik a földből a bolondgomba is, amiből éppen elegendő egy harapás.

- Ne bomolj - felelte a vajda, és levette a lábasról a fedőt.

Igazában most ütötte meg dagadozó, szinte megelevenedett orrát az ételnek borsos, savanykás szaga, amely a tokányt olyan felejthetetlenné teszi. Csaknem tenyérnyi kenyeret vetett a lébe, és azt ott késével kisebb darabokra vagdalta, miután előbb jól megforgatta a kenyérdarabot. Éppen a szájába akarta venni az első kenyérdarabot, amikor valaki megszólalt, aki nagyon jól tudta, hogy a vajdát evés közben nem szabad zavarni. Zember volt a közbeszóló a kökénybokor mögött, miután utánanézett annak, hogy a gulyásos bográcsot Borbála asszony megint a kőből rakott szabad tűzhelyre állította. (Hiába, országos dolgok mellett is vigyáz az ember a maga érdekeire.)

- Itt van Gerendi Miklós őrkanonok úr mindenféle pozsonyi levelekkel - kiáltotta a diák, amire az erdélyi vajda nyomban letette a szájához készített falatot, és bosszús érdeklődéssel állott talpra.

- Hát már mindenki tudja, hogy Tokajban vagyok? - szólott, még mindig bosszankodást mutatva, és kieresztett derékövén nagyot rántott, mintha valakit megbüntetni akart volna, aki eddig deréköve alatt csendesen meghúzódott: nagy étvágyasságát.

- Meleg agy és hideg szív - szólott most Zember a kökénybokor mögül előlépve.

- Ez Ferdinándnak, a német uralkodóhercegnek a szójárása - felelt bosszúsan a vajda.

- Az ellenséget legjobb a saját fegyverével megverni - hízelkedett a diák, amíg a vajda körül kezdett ugrándozni, mint egy kuvasz, amely gazdáját útra készülődni látja. És minden nyelvöltögetésével azt a kérelmét fejezi ki, hogy engedné meg neki gazdája a kocsi után való szaladást.

Szapolyai a pozsonyi küldönc fogadásához azonban mindössze annyit cselekedett, hogy barna, diófaszínű bajszát megsodorta, szakállát hátulról előrehajtogatta, zsebéből elővont kerek kis tükörben (amelynek használata azóta jött szokásba, mióta a külföldi követek és kémek elárasztották Budát, hogy hidegvérű szemtanúi lehessenek egy ország halálának), a kis tükörben megnézte szemét, szempilláját, szemöldökét: vajon nem hagyott-e azon áruló nyomot, elszabadult ördögszekérkét vagy álmot hintáztató pelyheket a délelőtti álom.

- Egy mentét, nagyjóuram - babogott a háta mögött a diák, mintha valami különös varázslatot tulajdonítana annak, hogy a vajda vadmacskaujjasára valami nevezetesebb öltönydarabot is felszed.

- A leggazdagabb és leghatalmasabb magyar úr nem mutatkozhatik zsíros nadrágban a királyné deputátusa előtt - öklendezett a diák az izgatottságtól, mert régen várta már őkelme a pozsonyi követet, aki új üstökös-pályára tereli gazdája hamvadó csillagát, a napnyugtából egykedvűen visszanézegető kedvét - valamint az ő életét is, amelyet a fösvény Borbála mellett itt olyanformán kezdett unni, mint egy léhűtő, ha darab időre végeszakad a csalimeséknek, a kedves hazugságokkal és nagyotmondásokkal fűszerezett dínom-dánomoknak.

A vajda az öltözködés különös ceremóniáiból megelégedett annyival, hogy a kezében tartott ezüstkéssel lemetélte a hüvelykujjának, a fekete kalapját, amely amúgy is sérült volt valamely szegkihúzástól vagy szoros bicskanyitástól.

- Én, Szapolyai István, Magyarország nádora és Hedvig schleswig-holsteini hercegné fia vagyok. Az őseim között van Petrovics István is. Vajon, ha mezítláb fogadnám a királyné küldöncét, kisebbíthetne engem? - mormogott az erdélyi vajda, mintha csak a hüvelykujjának beszélne.

A diák már erre nem is felelt, mert a vajda hosszú léptekkel elindult a présház mögül. A diák, mint afféle tolakodó fráter, messziről követte:

- Kását, mégpedig sárga kását, fekete pecsenyezsírral és fehér szalonnatepertővel, kását kellene ennek az embernek egész nap enni, hogy jól elszaporodjon a világon. Imhol egy magja nincs.

Így beszélt a diák magában, mert az odvas fogazata miatt leginkább a kását tartotta ételnek.

A présház előtt valóban ott állott vala Gerendi Miklós, a fejérvári őrkanonok, mégpedig oly durva, szűrnek, pokrócnak való csuhában, amilyenbe a papok ezekben az ijedt időkben öltözni szoktak. Kétágú szakáll, mint valami páncél feküdt a mell fölött, a derékon kard és olvasó, fedetlen a fej, mezítelen a láb, mintha Isten szolgájának az volna a kötelessége, hogy a legnagyobb úr előtt éppen úgy megalázkodjon, mint az országúti vándorlegény előtt.

A vajda olyan egykedvűséggel nézett végig a kanonokon, mintha sohasem látta volna. Utóvégre kettőjük közül a kanonoknak kell észben tartani az ismeretséget, nem pedig Szepes grófjának.

- Legkegyelmesebb vajda - kezdte volna a kanonok, de az ebédje mellől felállított úriember mogorván közbevágott:

- Lássuk a levelet, amelyet átadni küldtek.

Gerendi Miklós valóban benyúlott a szakálla alá.

- A legszerencsétlenebb sorsú és a legjobb szívű királyné küldte - szólt a pap, és átadta Mária levelét.

Szapolyai szétteregette a pergament, miután helyet foglalt a hárságyon (a papot állni hagyván), lefricskázta róla az aranyporzót, amelyet a királyné használt a levelezéséhez, és félhangon olvasni kezdett, mintha abban a levélben nem lehetne olyan titok, amelyet bárki meg ne hallhatna, aki a tokaji présház körül ődöng.

- Datum Posonii - Consilium uestrum intelleximus, necessarium scilicet esse, ut in hac requi nostri calamitate, ut primo quoque tempore conventum generalem... indi ceremus. Ákom-bákom. Asszonylevélnek se hossza, se vége. Tudósnak vagy szamárnak kell lenni annak, aki nyomban kitalálja, hogy mi lappang az asszonyok levele mögött, és én egyik se vagyok, csak közönséges katona. Ezért talán mondanád el szóval, főtisztelendő követ úr, hogy mi a kívánsága mostanában a legszerencsétlenebb és legjobb szívű királynénak, amikor érsekei, püspökei, főpapjai mind a harctéren maradtak, hogy már követségbe nem küld mást, mint egy őrkanonokot?

Az erdélyi vajda a hársfaágy szélén üldögélve, nagyon csendesen, szinte hangsúlytalanul beszélt, mint az olyan ember, akinek személyében nem nagyon fontos a mondanivalója, hanem fontos az a hallgatójának. Gerendi Miklós már Rómát is megjárta, volt tehát egy kis tapasztalata a világban.

- Igazad van, kegyelmes vajda, hogy egy magamfajta kanonok helyett inkább jöhetett volna egy püspök a királyné üzenetével, mert a püspököknek olyan hatalmuk van a lelkekre, mint a Krisztus urunk apostolainak adatott. Ők még az emberevő vadakat is megszelídítik szavaikkal.

A vajda nem felelt, hanem egy elgondolkozó pillantást vetett a csizmája orrára, mintha valami furcsa gondolat ötlött volna fel benne, amikor azokról a bizonyos emberevő vadakról hallott. Talán őt is e vadak közé számítják a rongyos pozsonyi uraságok?

- Hé! - kiáltotta most olyan különös, vadmadár hangon, amely hang valamely riasztó sípnak a hangjához volt hasonló, amilyen hanggal a megvadult, engedetlen, ördögtől megszállott lovaikat fékezik azok a lovasok, akik legfeljebb akkor válnak meg a makrancos ló hátától, hogyha az őrültségében a nyaktörő öngyilkosságra határozza el magát, váratlanul bukfencet vet.

- Hé! - eresztette ki a sűrű bajusz és a bozontos szakáll közül a hangot az erdélyi vajda, mintha egy sas kiáltott volna a magasból.

A présházból két talpig felfegyverzett vitéz fordult ki, páncélban, vértben, vasban, mindama fegyverekkel felszerelve, amelyeket ebben a korban ismertek. Hamuszürke arcukkal olyan közömbösen léptek elő, mint a halál angyalai, és kétoldalt megállottak a kanonok mellett.