Erdőss Alex: Kereszttűzben

©Erdőss Alex, 2019

Szerkesztés: Megyeri Judit

Borító: Ofra Dóra – https://www.instagram.com/ofra.dora/

E-book: Tira Nael

Szerző elérhetősége:

https://www.facebook.com/erdoss.alex.writing

Kiadja: FairBooks Kiadó és Írói Műhely, 2024

www.fairbookskiado.hu

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2024

ISBN 978-615-6681-47-8

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Beni élete a magyar tinik álma: jóképű, vagány, körberajongott sorozatsztár. Titokban azonban a saját neméhez vonzódik, és a sorozat vezető operatőrével jár. Marcellnak meg is felel a titkolózás, amúgy sem fűz nagy reményeket a kapcsolathoz, meggyőződése, hogy csak futó kaland Beni számára. A fiúnak viszont kezd elege lenni a bujkálásból és a magánéletét firtató kérdésekből. Egy interjú során tett meggondolatlan kijelentése következtében elinduló lavina pedig mindkettejüket maga alá temeti…

Köszönetnyilvánítás

Mindenkinek, aki valaha bármilyen formában hozzájárult a kötet elkészítéséhez. Sokan voltak, és senkit nem szeretnék kihagyni.

Akit mégis megemlítenék név szerint:

Köszönet Kittinek, leginkább mindenért.

És köszönet a páromnak, mert képes elviselni és kitartani mellettem.

A történetben szereplő személyek, médiatermékek és események az írói fantázia szüleményei, a valósággal való bárminemű hasonlóságuk pusztán a véletlen műve.

Ugyanígy elképzelhető, hogy az írói fantázia a történet érdekében némileg torzította azokat az elemeket, amelyeket a valóságból kölcsönzött a regényhez.

1

– És mi a helyzet a lányokkal? Továbbra is reménykedhetnek a rajongóid? Még mindig szingli vagy? – hangzott el az ifjú celeb által egyre jobban gyűlölt kérdés, mire Beni magára öltötte a legelragadóbb mosolyát – mióta szerepelt, pontosan tudta, melyik arckifejezése hogyan köszön vissza a tévé képernyőjén –, vett egy mély levegőt, és kibökte:

– Az az igazság, hogy egy ideje már van valakim.

A fiú rezzenéstelen arccal figyelte, ahogy a reggeli magazin roppant dekoratív, ám tapasztalattal nyilvánvalóan alig rendelkező műsorvezetője teljesen lefagy a választ hallva. Nem ezt beszélték meg előre, így a nő reagálni sem tudott. Szerencsére gyorsan súgtak neki, tehát még mielőtt botrány tört volna ki az élő adásban beállt szünet miatt, feltehette a következő kérdést:

– Mesélnél nekünk valamit a szerencsés hölgyről?

– Nem szeretnék róla árulkodni, és amúgy sem ismert személy, sokat nem tudnék mondani – mosolygott rendületlenül a fiú. Elvileg lejárt a műsoridejük, ezért bízott benne, hogy nem érdemes emiatt felborítani a szigorú rendszert – a reklámidő szent és sérthetetlen. Igaza lett, a műsorvezető elköszönt tőle, Beni pedig gyorsan lelépett, mielőtt még valaki a kamerákon kívül megkérdezné, mi volt ez.

Miután a fiú átvágott az épületen, a saját stúdiójuk előtti folyosón tajtékzó producerével találta szemben magát.

– Az irodámba! Most! – közölte ellentmondást nem tűrő hangon András, Beni pedig szó nélkül követte a férfit. Gyorsan terjednek a hírek, ezt pontosan tudta, de ilyen gyorsaságra nem számított. Tisztában volt vele, hogy megkapja a lecseszést, mert eltért a korábban megbeszéltektől, de nagyon unta már, hogy a magánéletében vájkálnak, ráadásul amióta tényleg van valakije, aki számít, hazudni sem esett jól róla.

– Ezt mégis hogy a fenébe képzelted?! – támadt neki a producer, miután becsukta maguk mögött az iroda ajtaját.

– Elegem van abból, hogy folyton csak erre kíváncsiak! Azt akartam, hogy leszálljanak rólam.

– Nem leszállni fognak, hanem rád szállni. Ilyenkor hova teszed az eszed? Arról nem is beszélve, hogy hány nézőt fogunk emiatt veszíteni!

– Olyan sokat biztosan nem. – Beni még mindig nem hitt igazán a saját sikerében. A számok, az egyértelmű jelek ellenére sem. Ettől mintha rajta állna vagy bukna a dolog, és ehhez nem érezte magát elég nagynak.

– A tinik és huszonévesek imádnak. Sokan miattad kezdték el egyáltalán nézni a sorozatot.

– A karakterem miatt.

– Az mostanra már mindegy.

– Megszegtem valahol a szerződést?

– Tulajdonképpen nem.

– Akkor akadjál le rólam! – vágott vissza indulatosan a fiú, aztán indult volna kifelé az irodából, de András utána szólt:

– Beni! Legalább igaz?

A fiú egyetlen pillanatig hezitált, majdnem kibukott belőle az őszinte válasz, de végül csak megrázta a fejét.

Nem vett tudomást a nyilvánvaló ellentmondásról. Egyelőre megelégedett azzal, hogy az interjúban kimondta, már nincs egyedül, és nem érdekelte, hogy a közvetlen környezete előtt ugyanúgy kénytelen lesz tagadni, mint eddig. Az öltözőbe lépve belebokszolt a falba, a fájdalom kissé magához térítette. Nem kéne kiborulnia, legalábbis nem ennyire. Számított rá, hogy ezzel jár, ha ezt meglépi, bár nem pont mostanra tervezte a dolgot.

Mivel maradt egy kis ideje kezdésig – a többiek még be sem értek –, leült a székébe, hátradőlt, és lehunyta a szemét. Mélyeket lélegezve próbált lehiggadni, és átgondolni, mi várhat még rá…

Amikor egy évvel ezelőtt belebotlott az országos kereskedelmi csatorna hirdetésébe, miszerint a népszerű sorozathoz – amit ő addig sosem látott – új szereplőket keresnek, csak viccből jelentkezett. Azt a legvadabb álmában sem gondolta, hogy felveszik. Az általa megformált karakter hatalmas port kavart – már amennyire lehet egy ilyen kis országban nagy port kavarni –, és a producerek elkezdték nyomni, hogy szerepeljen minél többet, ezzel is növelve a nézettséget. Bejött a dolog, Beninek azonban hamarosan elege lett a magánéletét boncolgató kérdésekből, különös tekintettel a párkapcsolati állapotára, és most borult ki nála az a bizonyos bili.

Nem vágyott ilyesfajta népszerűségre, ha nem kötné a szerződés, talán már ki is szállt volna. Lehet, hogy nem ismeri fel az ország minden lakója, de neki már ez is sok. Így miután harmadszor rohanták le vadidegenek autogramért, besokallt. Azóta csak napszemüvegben és baseball-sapkában ment ki az utcára. Kevésbé zavarta, ha emiatt hülyének nézik, mint az, ha leszólítják. Így ha valaki gyanakodott is, annyira nem lehetett biztos a dolgában, hogy odamenjen hozzá. A módszer bevált, nem zaklatták az utcán, csak a produkció által ráerőltetett nyilvános szerepléseken.

***

Beninek régen volt ilyen pocsék napja. Nagy ívben tett Andrásra és a vezetőségre, az egész stábból – sőt, az egész világon! – csupán egyetlen ember véleménye izgatta, és a fiú egész délelőtt érezni vélte a férfi irányából felé áramló dühöt. Így persze dolgozni sem tudott rendesen, sokat rontott, újra és újra fel kellett venni a jeleneteit, amivel ebédszünetre mindenkit kikészített. Várta az újabb fejmosást a rendezőtől vagy magától Andrástól, ehelyett egy üzenetet kapott, Marcelltől.

Beszélnünk kell forgatás után, a kis raktárban!

Óriási! Miért itt? Miért nem ér rá, amíg nyugiban nem találkozhatnak? Beninek mostanra szemernyi kétsége sem maradt afelől, hogy a férfi haragszik rá, pedig nem érezte úgy, hogy ezt érdemelné.

Megbeszélésem lesz – pötyögte be a választ, és idegesen várta a reakciót.

Megvárlak

Remek! Vajon miért itt kell lekapnia a tíz körméről? Ennyire dühös, hogy már be sem akarja engedni a lakásába? Beni gyomrát görcsbe rántotta a gondolat, ettől persze a délutáni szereplése sem sikerült rózsásabbra, főleg, hogy Marcell alig néhány méterre állt tőle. Bezzeg neki még így sem okozott gondot a meló, ugyanolyan bravúrosan bánt a kamerával, mint mindig.

A fiú alig bírta kivárni a megbeszélés végét, annál is inkább, mert kollektíven nekiestek a túlóra miatt. Beni kétségbeesve nézett Andrásra, nem akarta azzal tovább feszíteni a húrt, hogy visszaszól, akadt éppen nagyobb gondja is.

– Hagyjátok már, nektek még sosem volt rossz passzotok? – segítette ki a producer, mire végül is befejezték a szapulását, bár azért azt még előtte tárgyalták ki, milyen jó, hogy másnap nincs forgatási napja, így legalább kipihenheti a nyűgét.

A mindössze félórás értekezlet eddigi élete leghosszabbjának bizonyult. Nem azért, mert annyira várta, ami utána következik, de addigra már csak túl akart lenni ezen a napon, akármivel is kell még szembenéznie.

Az elfelejtett tárgyak raktára olyan kellékek gyűjtőhelye volt, amikre már valószínűleg nem lesz szükség, és az ő titkos találkahelyük, azokra az esetekre, amikor nem bírták egymás nélkül napközben.

Nem látta Marcellt, amikor belépett a túlzsúfolt helyiségbe, de amint becsukódott mögötte a súlyos ajtó, a férfi egy szekrény mögül támadt rá, megragadta a pólója nyakát, és a falnak lökte. Beni feje tompán koppant a falon, a fiú felszisszent a fájdalomtól, de jobban sokkolta a meglepetés: Marcell még sosem vesztette el ennyire az önuralmát, pedig veszekedtek már néhányszor.

– Mondd, neked teljesen elment az eszed?!

– Egyszerűen elegem lett, érted?

– Minden lépésedet nagyítóval fogják követni!

– Ezeket Andrástól is megkaptam reggel, tudsz valami újat mondani? Egyébként eltúlozzátok, nem vagyok akkora sztár!

– Médiaszereplő vagy. A rajongóid tudni akarják majd, ki a riválisuk, és a bulvár imád az ilyeneken csámcsogni! Mi lesz, ha lebukunk?

– Állj már le! – Beni megpróbált szabadulni a férfi szorításából, de tehetetlennek bizonyult. – Semmi olyat nem mondtam, ami miatt lebukhatnánk!

– Hogy lehetsz ilyen forrófejű és meggondolatlan?

– Most nem úgy tűnik, hogy én vagyok forrófejű és meggondolatlan!

– Kapd be!

– Szívesen! Itt és most óhajtod?

A férfi erre elengedte, dühösen morogva elfordult és elindult kifelé.

– Marcell! – szólt utána Beni, de a férfi mintha meg se hallotta volna. A fiú mérgesen fújt egyet. Hát ő pedig senkinek se fog könyörögni, Marcell majd lehiggad. Bár az, hogy a férfi így esett neki, nem sok jót jelenthetett…

De minden dühe és elhatározása ellenére sem bírta ki, még hazáig sem – a buszról küldött egy üzenetet Marcellnak, de a férfi válaszra se méltatta.

Beni egészen addig bízott benne, hogy otthon lesz még egy kis nyugta, amíg be nem lépett a konyhába. Az anyja a vacsorával foglalatoskodott, és persze ő is köszönés nélkül vágott bele a mondandójába.

– Láttalak reggel.

Milyen isteni, hogy éppen szabadságon van, és volt ideje reggel tévézni! Beninek ökölbe szorult a keze: mostanra a hányinger kerülgette attól, hogy mindenki úgy tesz, mintha valami főbenjáró bűnt követett volna el. Nyelt egyet, igyekezett legyűrni a haragját.

– És?

– Nem gondolod, hogy egy ilyen hírt előbb velünk kellett volna megosztanod? Miért nem tudunk róla?

– Mert nem igaz. – A fiú ezúttal nem gondolkodott. Bár erős volt a kísértés, hogy mindent bevalljon, még nem készült fel rá. A reggeli nyilatkozatát amolyan ha nem mondhatom el senkinek, elmondom hát mindenkinek-reakciónak szánta, mert néha legszívesebben a világba kiáltotta volna, mit érez.

– Akkor ezt most nem értem.

– Ez a világ legutálatosabb kérdése, és nekem az elmúlt évben nagyjából harmincszor kellett rá válaszolnom! Fel tudod fogni, ez milyen idegesítő? – Beni nem várt választ, csak otthagyta a konyhát, és bemenekült a szobájába. Vacsoráig legalább nyugta volt, de ettől sem lett jobb hangulata, csak turkálta az ételt. Beszélni akart Marcell-lal. Nem fogja hagyni, hogy a férfi csak úgy ejtse. Akárhányszor is vitáztak eddig, sosem kételkedett a kibékülésben, de most egyáltalán nem érezte ilyen szilárdnak a helyzetét. Ha csak rá gondolt, elszorult a torka, és törni-zúzni támadt kedve.

Nem bírt otthon maradni. Vacsora után közölte, hogy elmegy kiszellőztetni a fejét és szöveget tanulni, és elindult Marcellhez. Tavasz óta ez volt a legjobb kifogás, ha el akart tűnni otthonról, és elképzelni sem tudta, télen mit fog kitalálni, bár ahogy jelenleg a dolgok álltak, lehet, nem lesz rá szüksége, hogy bármit is kitaláljon. A nagyjából negyven perces út még sosem tűnt ilyen hosszúnak. Bár általában kedvelte a nyári hőséget, most mégis idegesítette az augusztus végi forróság, a szédelgő bogarak; a zsúfolt buszon még a nyitott ablakok ellenére sem mozdult a levegő. Mire leszállt, már nem akart sem kiabálni, sem veszekedni, csak a férfi ölelésére és csókjára vágyott, és rettegett tőle, hogy nem kapja meg.

Marcell házában már majdnem egy hónapja nem működött a kaputelefon, és ezért a fiú most kifejezett hálát érzett: tartott tőle, ha ott kell csöngetnie, fel sem jut az emeletre. Egyre erősebben dobogó szívvel állt Marcell ajtaja előtt, míg végül elszánta magát, és megnyomta a gombot.

2

Marcell összerezzent a csengő hangjára. Tudta, hogy Beni az, és noha továbbra is úgy gondolta, kifejezetten rossz ötlet vele beszélni, mégsem hagyhatta figyelmen kívül, hogy a fiú a küszöbén áll. Bár az üzenetéről tudomást sem vett, azt nem teheti meg, hogy nem nyit neki ajtót.

– Bemehetek? – kérdezte a fiú, tőle szokatlanul halkan.

Marcell csak bólintott, majd félreállt az ajtóból. Beni levette a napszemüvegét, és a pólója nyakába akasztotta.

– Haragszol? – kérdezte, miközben kissé lehajtott fejjel sűrű szempillái alól nézett fel rá. Marcell már sokadszor gondolkodott el ezen a gesztuson. Vajon mennyi benne a tudatosság és mennyi az ösztönösség? Vajon tisztában van vele a fiú, mit művel az emberekkel, amikor így néz rájuk? Ráadásul nála ez a hatás sokkal hatványozottabban érvényesült, Beni ilyenkor bármit el tudott érni.

– Nem haragszom.

– Tényleg? Akkor miért nem válaszoltál?

– Akkor még haragudtam.

– És most már nem? – Beni a nyaka köré fonta a karját, és egészen közel húzódott hozzá.

– Most már nem – válaszolta Marcell, önkéntelenül átölelve a fiú derekát. Bár még mindig haragudott rá egy kicsit a meggondolatlanságáért, olyan természetesnek tűnt az érintés szükségessége, hogy nem bírta ki nélküle.

– Az jó – súgta Beni, és olyan hévvel csókolta meg, hogy nekitántorodtak a falnak, a fiú szűk bőrnadrágjára akasztott lánc pedig durván, bántóan megcsördült.

Beni olykor kifejezetten erőszakosan követelte magáénak, ami járt. Ettől Marcell puszta játékszernek érezte magát, amin a fiú levezetheti a feszültséget. Nem mintha bármit is tudna tenni ellene.

Az ő olvasatában csupán szeretők voltak, és bár többre vágyott, nem hitte, hogy a tizenhét éves fiú valami komolyat szeretne. Sokszor átkozta is magát, amiért belement ebbe az egészbe.

Pedig néha úgy érezte, lehetne több. Amikor szeretkezés után a fiú elégedetten doromboló macska módjára simult hozzá, és látni engedte az igazi énjét. Amikor egy rövid időre levette az álarcát, és valódi önmagát adta. Ilyenkor néhány percre kibújt a vagány srác szerepéből, sebezhetőnek és érzékenynek tűnt, és Marcell többet akart ezekből a percekből.

Az első találkozáskor, amikor a fiút bemutatták a stábnak, Marcellnak az a benyomása támadt, hogy nem nagyon kell színészkednie: ő maga is pont olyan, mint a karakter, amit játszani fog. Egy vagány bajkeverő szerepére kerestek színészt, és bár Beni semmiféle előképzettséggel nem rendelkezett, a meghallgatáson olyat alakított – állítólag –, hogy a producer és a rendező azonnal beleszeretett.

Marcellnak meg sem fordult a fejében kikezdeni vele, több okból sem, pedig hamar rájött, hogy Beni is meleg: volt benne gyakorlata, hogy észrevegye, mit néz a fiú, ha nem a kamera köti le a tekintetét. De hát ez még közel sem elég hozzá, hogy rávesse magát, még akkor sem, ha amúgy nemcsak a kölyök vagánysága keltette fel a figyelmét.

Úgy tűnt, Beni számára is nyilvánvaló, hogy ugyanabban a csapatban játszanak, mert a fiú igen hamar kivetette rá a hálóját. Marcell egyrészt elképzelni sem tudta, miért pont őt szúrta ki – hiszen minden ujjára két srácot is találna –, másrészt esze ágában sem volt beadni a derekát. Sokallta a köztük lévő korkülönbséget, a fiú arrogáns, beképzelt stílusa távol állt tőle – nem is értette, hogy bírnak vele a rendezők –, meg aztán nem lőtt házinyúlra, pedig alkalma korábban is adódott rá. De a magánéletét mindaddig sikeresen hagyta a stúdió falain kívül, ráadásul akkor épp járt valakivel.

Aztán elkapta Beni egy gyenge, őszinte pillanatát. Álarc nélkül. Akkor és ott valamivel sikerült levennie a lábáról.

– Azért a hétvégi program még áll? Vagy beijedtél? – kérdezte a fiú, felemelve fejét a mellkasáról. Marcell elkomorodott az incselkedő hangnemtől.

– Nem ijedtem be, de nem akarom, hogy kiderüljön. A hétvége még áll, de nagyon vigyáznunk kell.

– Eddig is vigyáztunk. Még csak nem is sejtenek semmit, azok sem, akikkel együtt dolgozunk. Úgy eltúlozzátok! Muszáj engem baszogatni? – Beni arrébb húzódott, felült, átkulcsolta a térdét. Marcell ebből minden kétséget kizáróan tudta, hogy a fiú megsértődött. Normális körülmények között ilyenkor bocsánatot kérne – bármit is követett el –, de ez most távol állt a normálistól.

– Nem mi baszogatunk. De ne félj, meg fogod kapni a médiától.

– Ne már! Nem Amerikában vagyunk, hogy paparazzik bujkáljanak a bokorban!

– Ez tény. De itt is a sarkadra tudnak lépni. Láttam már olyat, hogy valakinek a médiacirkusz tette tönkre a karrierjét. Egy ilyen botrány nem a legjobb ajánlólevél itthon.

Beni csak megrántotta a vállát. Hiába ült neki háttal a fiú, Marcell így is látta maga előtt az arckifejezését: a pengevékonnyá préselt ajkat, a villámokat szóró szempárt, az összehúzott szemöldököt. Utálta, amikor a fiú dühös rá, de elhatározta, hogy most akkor sem fog visszakozni. Beni nem igazságos, és ezt meg kell értenie.

– Rendben, téged nem érdekel. Nem akarsz sztár lenni, mindegy mi történik a pályafutásoddal. Nem izgat, mit szólnának a szüleid, a kollégáid. De az én bőrömet is vásárra vitted vele.

Beni erre hátrafordult. Most nem dühösnek tűnt, inkább kíváncsinak, mint aki nem is érti, miről beszél a férfi.

– Holnapra úgyis elfelejtik – közölte, még mindig dacosan. Marcell felsóhajtott. Beni olyan gyerekes néha. Persze, mi mást is várhatna tőle?

– Nézted ma a netet? – A fiú megrázta a fejét. – Ha hazamentél, nézd meg. Kezdheted az interjúd alatti hozzászólásokkal, és majd megérted. Készülj fel rá, hogy szombaton szét fognak szedni.

Beni nem szólt semmit, csak a szemébe nézett, mint aki azt fontolgatja, mit reagáljon erre. Marcell úgy érezte, a fiú még mindig nem hisz neki, a hallgatását viszont nem tudta mire vélni. Beni nem az az alkat, akit csak úgy el lehet némítani.

– Megyek fürdeni – közölte végül, és Marcell ebből biztos lehetett benne, hogy lezártnak tekinti a témát. Ő pedig nem akart újabb vitába bonyolódni.

A férfi végignyúlt az ágyon. Beni a fürdőszobát is szerette birtokolni, így ilyenkor nem lehetett zavarni. Mikor negyedóra múlva a fiú visszatért, jó ideig szótlanul készülődött, mintha azon gondolkodna, mit is mondjon.

– Nem hagyom, hogy tönkretegyék a hétvégénket – jelentette ki végül az ágy szélén ülve, a cipőfűzőjével foglalatoskodva. Marcell szerint a fekete bőrnadrág, a fekete, halálfej-mintás póló és a szintén fekete, magas szárú bakancs egyáltalán nem illett Benihez, ő nem is tudta megszokni, de nem hitte, hogy joga lenne megjegyzést tenni a fiú öltözködésére. Vagy bármi másra, úgy nagyjából mostanáig.

– Holnap jövök – folytatta Beni, mielőtt bármit mondhatott volna. A fiú hátrafordult, és hozzáhajolt egy csókra. – Maradj csak, kitalálok.

Beni szinte még ki sem lépett az ajtón, Marcellt rögtön emészteni kezdte a hiányérzet. Talán könnyebben viselné, ha nem együtt dolgoznának, de a lopott percek a stúdióban nem elégítették ki az éhségét. Még ha meg is volt győződve arról, hogy ez csupán futó viszony Beni részéről, arra már rég rájött, hogy neki ennél jóval több kell. És ezt a vágyát nem tudta elnyomni.

3

Beni már harmadszor nézte át a táskája tartalmát. Ha nem tartaná teljesen nevetségesnek a hasonlatot, azt gondolná, ostoba pillangók repkednek a gyomrában. Fél éve várt erre a lehetőségre. Végre együtt tölthet Marcell-lal egy teljes éjszakát, sőt, rögtön az egész hétvégét!

Az első pillanattól fogva utálta, hogy trükköznie kell, ha találkozni akar a férfival. Mielőtt magántanuló lett a sorozat miatt, megoldotta az ilyesmit: a haverjai között mindig akadt valaki, aki falazott neki. De ahogy kikerült a gimnáziumból, a haverok elmaradoztak mellőle, nem mintha nagyon bánta volna, talán még jobban is kedvelte a tévénél a társaságot. Ott mindenkivel tudott beszélni, persze leginkább azt szerette, hogy megismerte Marcellt.

Csak a szerencsének köszönhette, hogy övék a hétvége. A szülei nem kaptak egyszerre szabadságot, így a szokásos családi nyaralás is elmaradt, aminek Beni kifejezetten örült, mert beleőrült volna, ha egy hétig nélkülöznie kell Marcellt. Most az mentette meg a szüleivel közös programtól, hogy dolgoznia kellett: a csatorna szombati nyárbúcsúztató-évadnyitó rendezvényén neki kötelező volt a megjelenés. Ez persze azt is jelentette, hogy nem lehetnek végig kettesben, de már ez is sokkal több, mint a semmi.

Amikor megtudta, hogy az anyjáék elutaznak, Beni rögtön rábeszélte Marcellt, hogy töltsék együtt a hétvégét. Aztán persze arra is, hogy tartson vele szombaton. Az előbbire sem tudta könnyen rávenni, de az utóbbi… az igazán nehéz menet volt. Végül sikerült meggyőznie, mint mindenről, amit a fejébe vett – előbb-utóbb úgyis sikerrel járt, mint attól a pillanattól fogva mindig, amikor szemet vetett rá.

Persze tisztában volt vele, hogy vannak határok.

Tudomásul vette, hogy helyzetüknél fogva nem tehetnek meg bizonyos dolgokat, még ha ő nagyon szeretné is. Csakhogy mostanra tele lett azzal a macimintás napozója, hogy a stúdión és Marcell lakásán kívül még sehova nem mentek együtt. Ezért örült annyira a szombatnak, még akkor is, ha nem nagyon beszélhetnek egymással – legalábbis nem túl feltűnően –, de már a gondoltra is jóleső bizsergés töltötte el, hogy a férfi ott lesz a közelében. Legalább az illúzió legyen meg…

Ennek fényében kicsit bánta az előző napi interjút, mert az veszélybe sodorta a programot. Sőt még a kapcsolatukat is. Bár az egész éjszakát a neten töltötte a hozzászólásokat olvasva, Beni továbbra is úgy gondolta, hogy András és Marcell túlreagálták a dolgot.

A fiút telefonjának hangja szakította ki gondolatai közül. Csodálkozva nézte a kijelzőn a nevet, elképzelése sem volt róla, mit akar tőle kedvenc kolléganője. Móni játszotta a testvérét, sok jelenetben szerepeltek együtt, még közös öltözőt is használtak.

– Te mi a jó istent csináltál? – ordította köszönés helyett a lány. – Vagyis azt már tudom, mit, az érdekelne, hogy mégis miért?

– Miről beszélsz?

– A csodás tegnapi interjúdról! Valamelyik állat úgy gondolta, hogy csak én lehetek az a titokzatos személy, akiről beszéltél, szóval két órája zaklatnak az újságírók! Először nem is értettem, mit akarnak, aztán a harmadik volt olyan tünci, és megemlítette a szereplésed. Komolyan elfogott a kísértés, hogy megadjam a firkászoknak a számod, hátha akkor leakadnak rólam! Bazmeg, ledobod a bombát, és utána szarsz rá, ki robban fel vele?!

– Állj már le! Neked már amúgy is volt ilyen ügyed, nem? Mit kell ennyire felfújni?

– Persze, de annak legalább volt alapja, és nem más helyett kellett elviselnem a szart! Végiggondoltad te ezt?

– Nem, oké? És ezt már mindenkitől megkaptam, akitől meg kellett kapnom, ne kezdd te is! Nem így terveztem!

– Hát nekem nem egyszer mondtad…

– Igen, mondtam, de akkor sem úgy mentem oda, hogy most fogom megtenni. Csak amikor beültem abba a kurva székbe, akkor döntöttem el! Amúgy nem értem, miért pont rád gyanakszanak.

– Miért, mégis kire gyanakodnának? Minden interjúnkban elhangzik, mennyire kedveljük egymást a sorozaton kívül, te meg amúgy hét lakat alatt tartod a magánéleted!

– Amire minden okom meg is van!

– Mégis, mi okod lenne…? Hoppá! Tényleg igaz! Nemcsak azért mondtad, hogy elhallgattasd őket! És mégis ki az, akit ennyire titkolni kell? A miniszterelnök lánya, vagy mi?

– Bocs, Móni, de most mennem kell. – Beni bontotta a vonalat, és azzal a mozdulattal ki is kapcsolta a telefonját. Nem akart hazudni a lánynak – megint –, neki nem, mert tényleg ő állt hozzá legközelebb a kollégák közül. Tudta, hogy fog még tőle kapni azért, amiért csúnyán lerázta, de ez pillanatnyilag nem izgatta. Csak egy dolog érdekelte, hogy mikor indulhat végre Marcellhez.

4

– Mit akarsz? – szorította Marcell Beni karját a feje fölé. A fiú elvigyorodott, és felemelte a fejét, hogy megcsókolja. A férfi pedig elveszett, mint mindig.

Nehéz lesz elengedni Benit, amikor eljön az ideje.

Nem tudta, hogy azért kötődik ennyire hozzá, mert a szex már az első alkalommal várakozásán felül jól sikerült – a körülmények ellenére is –, és azóta szinte elérte a tökéletesség szintjét, vagy azért, mert látni vél valamit a felszín alatt, amit senki más nem láthat.

Benivel túl könnyen ment minden. Természetesen nem zökkenőmentesen, de akkor is, meg tudná szokni.

Amikor a fiú bejelentette, hogy ezt a hétvégét vele akarja tölteni, ő hevesen tiltakozott. Persze nem sokáig, Beni erőszakosságának sosem tudott ellenállni. Pedig nem akarta. Az bántotta a legjobban, hogy ő kötődött, míg a fiú csak játszadozott. És ha majd egy szép napon megunja, és elsétál, ő össze fog omlani.

Beni hónapok óta flörtölt már vele, amikor végül összejöttek. Mindezt pofátlanul nyíltan tette, bár meglehet, csak ő volt iszonyatosan paranoiás, mert azóta sem fogott senki gyanút. Pedig akkor tényleg azt hitte, nemcsak ő látja Benin, mennyire el akarja csábítani, hanem mindenki más is. Mindenesetre nem vett róla tudomást. Legalábbis nagyon igyekezett. Mert bár minden észérv ellene szólt, mégis vonzódni kezdett a fiúhoz. Talán a kitartás miatt, amivel próbálkozott nála, talán a szemtelen tekintet miatt, ami annyira a sajátja volt.

Aztán eljött a pillanat, ami kibillentette az egyensúlyából és megtörte az ellenállását.

***

Azon a héten végig külső helyszínen forgattak, vidéken. Az első két napon minden úgy ment, mint általában, de a harmadik nap délutánján valami megváltozott. Szünetekben a fiú eltűnt, és forgatás alatt sem nyújtott olyan sziporkázó teljesítményt, mint szokott.

Marcell akkor aggódni kezdett. Fogalma sem volt, tud-e valaki valamit a dologról, kérdezősködni pedig nem mert, az túl feltűnő lett volna.

Aznap este sétálni ment. Csak ki akarta szellőztetni a fejét, mert kezdett összezavarodni.

A tóparton pillantotta meg Benit. A fiú a térdét átkulcsolva ült a szinte még fagyos földön. Bár napközben a szikrázó napsütés már eléggé felmelegítette a levegőt, a kora márciusi éjszakában nem volt célszerű a szabadban ücsörögni. Marcell lassan odasétált Benihez. Úgy látta, a fiú nagyon elmerült a gondolataiban, és nem akarta megijeszteni, ezért halkan szólította meg.

– Meg akarsz fagyni? – Beni még csak meg sem rezdült. Semmi frappáns visszavágás, a szokásos gúnyos mosollyal, semmi leoltás, miszerint köze nincs hozzá, és ez minden másnál biztosabban árulta el, hogy gond van. Marcell tehát leült Beni mellé, mert így mégsem hagyhatta magára.

– Úgy látom, már meg is fagytál. – Várt néhány pillanatot, de a fiú még mindig nem reagált. – Beni…

– Meghalt a nagymamám. – A fiú hangja távoli volt, és idegen, nem is hasonlított arra, akit addig ismerni vélt.

– Sajnálom – nyögte ki végül néhány másodperc tétovázás után Marcell. – Andrással beszéltél? Nem engedett el?

– Nem akarok elmenni. Anya zokogva hívott fel. Nem akarok ott lenni.

– Értem – bólintott Marcell, bár voltaképpen nem értette, de nem tudott mást mondani. Feltápászkodott a fiú mellől. – Viszont szerintem itt sem kéne lenned. Gyere, menjünk vissza a szállodába. – Nem gondolta végig, mit csinál. A kezét nyújtotta Beninek, aki erre végre megmozdult. Lassan, kísértetiesen lassan emelte feljebb a tekintetét, a kezéről az arcára. Csak egy pillanatra kapta el a pillantását, aztán a fiú elfogadta a gesztust, és hagyta, hogy segítsen neki felállni.

Némán sétáltak a szállodába, ahol Marcell felkísérte Benit a szobájáig.

– Tudom, hogy ezt könnyebb mondani, mint megcsinálni, de próbálj pihenni. Holnap nehéz nap lesz.

Beni csak bólintott, aztán eltűnt az ajtó mögött, Marcell pedig visszament a saját szobájába, persze elaludni nem tudott.

Amit Beni addig művelt, játéknak fogta fel, de akkor megingott.

Talán másfél óra telhetett el, amikor kopogtak. Tudta, hogy Beni az, más egész egyszerűen nem lehetett.

Feltápászkodott, kinyitotta az ajtót.

Beni úgy nézett rá, picit lehajtott fejjel, féloldalas mosollyal. Neki pedig hevesebben vert tőle a szíve.

– Nem ébresztettelek fel, ugye? – Marcell csak megrázta a fejét. – Bemehetek?

Marcell félreállt az ajtóból, majd becsukta a fiú mögött, de nem mozdult.

– Bocsánat – Beni megtorpant három lépésre tőle, és visszafordult felé, mikor rájött, hogy nem indult utána –, de nem tudok mással beszélni…

– De velem sem beszélni akarsz – jelentette ki Marcell, mivel a fiú megjelenése egyértelművé tette a szándékait.

Beni egészen közel lépett hozzá, az ő háta mögött pedig ott volt az ajtó. Nem menekülhetett, bár talán nem is akart.

– Valóban nem.

– Az meg sem fordult a fejedben, hogy én nem akarom?

Beni felnevetett. Halkan, gúnyosan, ahogy csak ő tudott.

– De. Rengetegszer. És egészen mostanáig nem is voltam benne biztos, hogy akarnád-e.

Marcell nem kérdezte, mi árulta el. Ő is tisztában volt a pajzsán keletkezett repedéssel.

– És ami engem illet – súgta Beni a nyakába –, mindenre vevő vagyok.

Marcell kurtán felnevetett. Ilyen szépen sem hallotta még kifejezni, hogy valakinek mik a preferenciái az ágyban.

Beni nem zavartatta magát, a nyakát csókolta közben, amivel előcsalt a torkából egy röpke sóhajt.

Csak egyetlen alkalom. Mi baja lehetne belőle? Kettőjükön kívül senkinek nem kell tudnia róla.

Bár nem úgy készült, hogy ebben az öt napban bárkivel is szexelni fog, és ez felvetett egy-két problémát, de Benit elnézve nem hitte, hogy a fiú számára létezik áthidalhatatlan akadály…

***

– Ez milyen durva! – Beni hason feküdt mellette, kényelmesen elnyújtózva, és a telefonjával szórakozott. Ő kérte rá, hogy most ha lehet, egy kicsit hagyja már békén, csak egy félórára, mert ha nem, végelgyengülésben fog kimúlni. Akkor Beni durcásan, tüntetően hátat fordított neki, de úgy látszik, azóta már elfelejtette, hogy nemrég még morcos volt rá.

– Mi az?

– A sorozat Facebook oldala.

– Kitalálom: az interjúd posztja. És mi az a nagyon durva?

– A több, mint kétezer hozzászólás. Egy kicsit azért ijesztő.

– Olvastad is azokat a hozzászólásokat?

– Belenéztem.

– És még mindig azt mondod, hogy nem lesz gond? – Beninek egyszerűen fogalma sincs róla, mit szabadított magára. Előző este Marcell is elolvasott néhány kommentet, bár akkor még csak ötszáz volt belőlük. Nem csodálkozott túlzottan rajta, hogy egy nappal a buli előtt megnégyszereződött a számuk: a rajongók azt taglalták, hogy fogják kiszedni belőle, ki a barátnője, a legelvetemültebbek pedig azt tervezgették, hogyan csapják majd le a leányzó kezéről.

– Semmi olyan, amit ne tudnék kezelni.

– Ahogy gondolod – vonta meg a vállát Marcell. Már rájött, hogy felesleges ezen vitázni. És tulajdonképpen addig nem is érdekli, mit csinál Beni, amíg ő nem keveredik bele. Ráadásul a fiúnak úgysincs választása: legfeljebb akkor hagyhatná ki a bulit, ha meghalna. Az már jobban zavarta, hogy neki is ott kell lennie, persze, amikor igent mondott, ez az őrület még sehol sem volt.

– A rajongóim imádnak. Nem fognak bántani.

– Ja, mert sokan vonzónak találják a rosszfiúkat.

– Csak te nem.

– Mert szerintem az nem kifejezetten vonzó, ha valaki a képernyőn kívül is önző, egoista és arrogáns.

– És még mindig azt gondolod, hogy önző, egoista és… mi volt a harmadik?

– Arrogáns.

– Arrogáns vagyok?

– Ha így gondolnám, nem lennél itt.

– Az jó. És mikor változott meg a véleményed?

– Tudod te azt.

– Akkor mit szólnál még egy menethez?

Marcell felnevetett. Beni igenis önző, egoista és arrogáns. Épp csak olyan szerethető módon, amivel könnyedén elfújja minden ellenállását.

5

Fantasztikus volt Marcell mellett ébredni. Beni nagyjából addig a két percig kifejezetten élvezte is a dolgot, míg az eszébe nem villant, hogy aznap dolgoznia kell. Megfordult, lehalászta az éjjeliszekrényről a telefonját, és egy apró sóhajjal nyugtázta, hogy van még majdnem fél órája.

Visszafordult Marcellhez. A férfi a hátán feküdt, a takarót lerúgva magáról, mindössze egy szál ingerlően dudorodó alsóban. Beni fantáziája azonnal beindult, megnyalta, aztán beharapta a szája szélét. Talán kihasználhatná azt a fél órát. Végighúzta a kezét Marcell mellkasán, egészen a hasáig, majd vissza. A férfi nem reagált, így Beni felbátorodott, lehajolt, és belecsókolt a nyakába, aztán a válla felé folytatta a ténykedést. Erre már Marcell megmozdult, morgott valami érthetetlent, majd a következő pillanatban lefogta a kezét.

– Mit csinálsz? – kérdezte álmos hangon.

– Szerinted?

– Nem – jelentette ki a férfi, eltolta magától, és hátat fordított neki. Beni összehúzta a szemöldökét. Mi az, hogy nem?

– Te mindig ilyen morcos vagy reggel?

– Csak ha nem aludtam ki magam – morogta Marcell. – És háromkor még ébren voltunk, most meg hajnal van, tehát nem aludtam ki magam.

– Pedig olyan izgi lenne… – Beni igyekezett a legcsábítóbb hangszínét elővenni, de ezúttal hatástalan maradt a próbálkozás.

– Azt mondtam, nem. Talán majd ha nem kell miattad hajnalban kelnem. És amúgy is mindjárt készülnöd kell.

– Azért átölelhetlek? – adta meg magát végül a fiú.

– Át.

Marcell hátához simult, lehunyta a szemét, és beszívta a férfi bőrének illatát. Persze ez sem hagyta hidegen, de igyekezett visszafogni a kényszert, hogy elkalandozzon a keze, közben amúgy is elment az idő. Azért azt így sem bírta ki, hogy félpercenként ne adjon egy csókot Marcell vállára. A férfi a negyedik után szólt rá.

– Beni!

– Tudom, nem. De ezt sem szabad?

– Csak maradj nyugton, jó? Mennyi van még? Tíz perc? Hagyj addig pihenni!

Beni torka elszorult, a szíve gyorsabban vert. Talán így érezheti magát egy összeszidott kölyökkutya a megrágott cipő mellett, pedig ő csak játszani akart. A fiú abban reménykedett, hogy hamar elmúlik Marcell rosszkedve, mert nem akarta, hogy az egész napjukra rányomja a bélyegét.

Összerezzent, mikor felvijjogott a telefonja. Sóhajtva kimászott az ágyból, összeszedte a holmiját, és bezárkózott a fürdőszobába. Sokáig pepecselt, nem tudta, mi vár rá, ha kilép az ajtón. Legszívesebben addig húzta volna, míg indulnia kell, de majd egy órát eltölteni zuhanyzással túl feltűnő lenne. Nem ilyen ébredésre számított, így annál nagyobb meglepetés érte, amikor a fürdőben végezve Marcellt a konyhában találta, terített asztal mellett.

– Soká jöttél – közölte mogorván a férfi, mire Beni elmosolyodott.

– Azért reggelizni még van időm.

– Akkor kezdj neki! Addig rendbe szedem magam.

– Most itt hagysz? – kapta el a fiú Marcell kezét, ahogy a férfi el akart menni mellette.

– Csak tíz perc, aztán jövök, jó? – Marcell lehajolt hozzá, és adott egy csókot a halántékára. – Sietek.

Beni bólintott, és elengedte a férfit. Csinált magának kávét, összeválogatta, mit fog enni. Egyébként lenyűgözte a terülj-terülj asztalkám, nem várt Marcelltől ilyesmit.

– Köszönöm – mondta, amikor a férfi leült vele szemben. Marcell csak biccentett válaszul.

– Felkészültél?

– Fel. De szerintem még mindig túloztok.

– Hamarosan kiderül, kinek van igaza. De rosszabb időpontot nem is választhattál volna ehhez a nyilatkozathoz.

– Legalább te ne bánts már érte! Még Móni is le fogja szedni a fejem…

– Móni?

– Őt találták meg az újságírók – vonta meg a vállát Beni.

– Na, ez igazán nagyszerű. Van még valami, amiről tudnom kéne?

– Ne legyél paranoiás. Mónit meg bízd rám, jó?

– Úgysem nagyon tehetek mást – rázta meg a férfi rosszallóan a fejét.

– Na, ne csináld már! – Beni odalépett Marcellhoz, lehajolt hozzá és megcsókolta. – Mindjárt indulnom kell, nem lehetne, hogy ne veszekedjünk?

Marcell bólintott, felállt, és átölelte a derekát. A csók fullasztó volt, és vad, már-már erőszakos, közben a mosogatónak tántorodtak. Beni halkan felnevetett, mire a férfi a fenekébe markolt, és még jobban magához szorította. A fiú érezte, hogy Marcell már ettől is teljesen beindult, és imádta, hogy képes ilyen hatással lenni rá, olyan jólesett érezni a férfi kemény farkát az ágyékánál.