Jørn Lier Horst

HOLTTÉR

Fordította: Török Ábel

A mű eredeti címe: Blindgang

Copyright © Jørn Lier Horst, 2015

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2021

Magyar fordítás © Török Ábel, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-171-4 (papír)

ISBN 978-963-614-172-1 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Joó Hajnalka

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Beleznai Kornél

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

1.

Már kétszer elhaladt a nagy, fehér ház előtt. A harmadik alkalommal leparkolt az út szélén.

A méltóságteljes, csonka kontytetős villát fehér léckerítés és sövény vette körbe, az udvaron terebélyes lombú, öreg fák álltak. Az apró ablakok vakon tekintettek a világba.

A ház nagyobb volt, mint amilyenre emlékezett – valójában túl nagy volt neki.

Legutóbb tizenkilenc éve járt itt. Akkor megfogadta, hogy soha többé nem fog visszatérni. Most mégis beköltözik.

A kezébe vette az anyósülésen fekvő borítékot, és kirázta belőle a kulcsot. Az ügyvéd egy kicsi, műanyag névtáblára írta rá a nagyapja nevét és a címet: „Frank Mandt. Johan Ohlsens gate, Stavern.”

Nem tudott szabadulni a gondolattól, hogy egykor ő is a kezében tartotta ugyanezt a kulcsot. A zsebébe dugta, babrálgatta, köré zárta az ujjait.

Nem szeretett nagyapjaként gondolni rá, ezért soha nem is nevezte így. Gondolni is csak úgy gondolt rá mindig: az Öreg. Így is emlékezett rá, öregemberként, bár amikor utoljára látta, nem lehetett idősebb ötvennél. Megtermett, inas ember volt, mélyen ülő, sötét szemekkel, sűrű, ősz hajjal és apró, hófehér bajusszal.

Eszébe jutott az egyik utolsó alkalom, amikor látta őt: egy május 17-i felvonuláson elhaladt a ház előtt a többi gyerekkel, az Öreg pedig az üvegezett verandán állva, hátra tett kézzel és összepréselt ajakkal figyelte őket. Megpróbált integetni neki, de ő hátat fordított, és bement a házba.

Letette a kulcsot, és ismét a házra pillantott. Még egy ilyen meleg, júliusi napon is megborzongott az épületből áradó hidegtől.

A gyerekülés nyikordulására hátranézett.

– Felébredtél, Maja baba? – mosolygott a lányára. – Megérkeztünk.

A kislány gurgulázó hangokat hallatott, mosolygott és nagyokat pislogott. Szerencsére nem hasonlított az apjára. Az anyja sötét szemét és sötét haját örökölte.

– És az én mosolygödröcskéimet – mondta, és megcsikizte a lánya állát, hogy újra előcsalogassa az apró mélyedéseket. Jól meglesznek ők itt ketten. Őt is egyedül nevelte az anyja. Most pedig ő fogja egyedül nevelni a lányát.

Visszafordult a kormányhoz, beindította a kocsit, és a házat megkerülve megállt a garázs előtt. Felvette a kulcsot, kiszállt a kocsiból, és kivette a kislányát a hátsó ülésről.

A bejárat úgy nézett ki, mintha száz évvel ezelőtt építették volna: oszlopai voltak, és mindenféle díszes faragások tarkították.

A kulcs könnyedén becsusszant a zárba. Odabent tiszta, friss illat fogadta, nem olyan állott és dohos, mint amitől tartott.

Az ügyvéd mindent megtett, amire kérte. Minden bútort, berendezési tárgyat és ingóságot elvitetett a házból. Mindent, ami felidézhette volna a régi emlékeket. Ami emlékeztette volna a múltra.

Bement a konyhába, onnan pedig a nappaliba. A lépései visszhangzottak a csupasz falakon.

Az ablakokon sápadt napfény szűrődött át, és sárga foltokat festett a padlóra.

Még akár otthonos is lehet, gondolta magában, miközben átpillantott a kis parkra az utca túloldalán. Akár egy új élet kezdete is lehet ez a ház.

Az emeletre vezető széles lépcső nyikorgott a léptei alatt. Átvette Maját a másik kezébe, és bement abba a szobába, amely egykor az anyjáé volt. Csak állt ott, és nem érzett semmit. Az órára nézett. Háromnegyed tíz. Most már bármelyik pillanatban megérkezhetnek a költöztetők.

Gyorsan megnézte a többi szobát, majd lement a lépcsőn, és megvizsgálta a ház többi részét.

A pincelépcsőre nyíló ajtó előtt egy pillanatra megállt. Kinyitotta, felkapcsolta a villanyt, és leereszkedett néhány lépésnyit a kopott lépcsőfokokon.

Itt lent találták meg az Öreget, egy januári napon. Nagyjából onnan eshetett le, ahol most ő állt. Lent, a szürke betonpadlón látni vélt egy sötétebb foltot. Azt mondták, nagyjából három napig feküdhetett ott, mire az egyik barátja rátalált.

Rajta és Maján kívül az Öregnek nem volt más élő rokona, mégsem mentek el a temetésére. Akkor még nem is jutott eszébe, hogy ő a többmilliós villa és az Öreg számláján lévő összes pénz egyetlen örököse. Amikor megtudta, az első gondolata az volt, hogy nem fogadja el. Frank Mandt pénze olyan mocskos volt, hogy annak örült volna a legjobban, ha semmi köze nincs hozzá, de aztán arra gondolt, miért ne? Hülyeség lett volna visszautasítani.

A kislányát is magával vitte a pincébe. Itt nehezebb volt a levegő, mint a ház többi helyiségében. Áporodott szag ült meg a falak között, mint amilyen a fonnyadt gyümölcsökből és a hervadt virágokból szokott áradni.

Az egyik helyiségben fürdőszobát rendeztek be szaunával, egy másikban pedig, amely edzőterem lehetett, bordásfal állt.

A legbelső helyiségben megtalálta a széfet. Az ügyvéd ezt az egy dolgot hagyta a házban. Nemcsak hatalmas volt, és nehéz, hanem belül valószínűleg a padlóhoz is erősítették. Azok, akik kipakolták a házat, remélték, hogy megtalálják a kulcsot, de nem akadtak nyomára. Teljes mértékben megbízott bennük. Az egyik konyhaszekrényben majdnem harmincezer koronát talált egy borítékban, ők hagyták ott neki. Nyilván lehetett még ennél is több pénz a házban, amit eltettek maguknak, de azt egy pillanatig sem vonta kétségbe, hogy nem találták meg a széf kulcsát, és nem nyitották ki.

Végigsimította a páncélszekrény tetejét. A hideg acél érintésére libabőrös lett.

Leguggolt, elhúzta a kulcslyuk előtt lógó kis acéllemezt, és megpróbált benézni.

Bosszantotta, hogy nincs meg a kulcs. A széf a helyiség közepén állt, és sok helyet elfoglalt. Alaposan megnehezítené a bebútorozást, ha egyszer ilyen tervei lennének itt.

Autó dudált a ház előtt. Az órára nézett. Tíz óra. A költöztetők pontosan érkeztek.

Kiment, hogy fogadja őket. Amíg leparkoltak a teherautóval, felnyitotta a kocsija csomagtartóját, kivett belőle egy táskát, és előkotorta az ajtótáblát, amelyet még Oslóban csináltatott. Magával vitte, és felakasztotta a bejárati ajtó melletti szögre.

„Sofie és Maja Lund.”

A szomszéd ház gyűrött konyhafüggönyei közül egy idősebb asszony nézett ki. Sofie integetett neki. Az asszony nem intett vissza.

2.

William Wisting a hálószoba ajtajában állt, és az ágyában fekvő nőt nézte. A redőny lécei között beszűrődő napfény keskeny sávokban megvilágította az arcát, de láthatóan nem zavarta fel mély álmából.

Nagyjából két éve dolgozott együtt Christine Thiisszel. A nő tizenöt évvel fiatalabb volt nála, és volt két kamasz gyereke. A válása után otthagyta jól fizető védőügyvédi állását Oslóban, és Larvikba költözött a gyerekeivel.

Könnyű volt vele együtt dolgozni, céltudatos, talpraesett, segítőkész szakember volt, és mindig jó időben hozott jó döntéseket.

Amikor beszélgettek, mindig csak a munka került szóba. Christine nem sok mindent osztott meg a magánéletéről. A nagyobb konferenciák alkalmával a szakmai programok után általában azonnal hazament, vagy visszahúzódott a hotelszobájába. Ha valaki felvetette, hogy igyanak meg egy sört, nem csatlakozott, és a karácsonyi összejöveteleken sem vett részt soha. Wisting éppen ezért meglepődött rajta, amikor a nő elfogadta a meghívását egy nyári sütögetésre.

Christine arcának apró rezdülései elárulták, hogy tudja, hogy Wisting a szobában van. A férfi óvatosan behúzta maga mögött az ajtót, és lement a nappaliba. A nőnek pihenésre volt szüksége. Nils Hammer kísérte ágyba. Addigra már a második borosüveget ürítette ki. A többiek hajnalig fennmaradtak, amíg az első madarak énekelni nem kezdtek.

A nappaliban, az asztalon álló egyik üvegpohár belső oldalán egy légy masírozott peckesen. Egy ideig zümmögött, aztán belefulladt a tegnapról maradt borba.

Wisting a kanapéhoz lépett, összehajtotta a paplanját, és megigazította a párnákat. Összegyűjtötte a poharakat, bevitte őket a konyhába, megtöltötte a mosogatógépet, és megállt az ablak előtt. A kanyarban álló barna házat nézte, ahol most Line lakott.

Bár Wisting nem volt maradéktalanul boldog attól, ami miatt a lánya visszaköltözött Oslóból Stavernbe, annak azért örült, hogy közelebb tudhatja magához. Mégsem szerette volna, hogy éppen azt a házat vegye meg magának. Úgy érezte, halál tanyázik a falai között. Az előző tulajdonost Viggo Hansennek hívták. Nyolc hónappal ezelőtt holtan találták a foteljában. Majdnem négy hónapja ült ott anélkül, hogy bárki észrevette volna, hogy már nem él.

Linét viszont egyáltalán nem aggasztotta a halott férfi gondolata. De a lánya már csak ilyen volt. Nem ismert félelmet, és mindig gyakorlatiasan gondolkozott. A ház egyébként jó vétel volt. A körülményeknek köszönhetően messze áron alul hirdették, és amikor Wisting tegnap átugrott megnézni, semmi nem emlékeztetett benne a történtekre. Line mindent kipakolt, és felújításba kezdett. A konyha, a fürdőszoba és az egyik hálószoba már el is készült. Most következett a nappali.

Valahol a házban megcsörrent Wisting mobilja. A nappali asztalán találta meg, de a hívó letette, mielőtt felvehette volna.

Suzanne volt az. Még mindig el volt mentve a száma. Több hónapja nem beszélt vele, és most, hogy meglátta a nevét a kijelzőn, valami megmozdult benne. Volt idő, amikor nagyon közel kerültek egymáshoz, és a nő hozzáköltözött. A kapcsolatuk néhány évig tartott, aztán Suzanne úgy döntött, hogy Wisting nélkül akarja folytatni az életét. Még mindig hiányzott neki a nő. De legalább nem annyira, mint Ingrid, Line és az ikertestvére, Thomas édesanyja. Ingrid örökre elment. Suzanne nem volt olyan messze. Stavernben nyitott egy művészkávézót, és a fölötte lévő lakásban élt.

Wisting összerezzent, amikor újra megcsörrent a telefon. Suzanne hívta ismét.

– Szia! – szólt bele, és érezte, hogy kiszárad a szája.

– Szia! – mondta a nő. – Suzanne vagyok.

– Szia! – ismételte Wisting, és nyelt egyet. – Mi újság?

– Otthon vagy? – kérdezte a nő válasz helyett.

Wisting körülnézett. Valaki felborított egy mogyorós tálat. A sör is kifolyt, és Espen Mortensen egy rakás vécépapírt terített a szőnyegre, azzal próbálta felitatni. Christine Thiis táskája egy szék alatt hevert, a tartalmának egy része szétszóródott a padlón.

– Miért kérdezed?

– Szeretnék beszélni veled, de nem telefontéma. A Hummel-ügyről lenne szó.

– A Hummel-ügyről? – ismételte meg Wisting. Nem igazán értette a dolgot.

Jens Hummel taxisofőr volt. A kocsijával együtt tűnt el január hatodikán, éjjel. Legutoljára egy kuncsaftja látta, akit a larviki Grand Hotel előtt tett ki a Storgatán, hajnali egy óra huszonhárom perckor. Ez több mint fél éve történt. Az ügy azóta is rejtély maradt.

– Be tudok ugrani hozzád délelőtt, mert később nagyon sokan lesznek a kávézóban – vetette fel Suzanne.

– Már éppen indulni készültem – felelte Wisting gyorsan. – De szívesen elmegyek hozzád.

– Ide tudsz érni egy óra előtt?

Wisting az órára nézett, és megpróbálta fejben kiszámolni, mennyi ideje tette le az utolsó üveg sörét.

– Egy órán belül ott tudok lenni – válaszolta.

Ahogy Suzanne megköszönte neki, hallotta a hangján, hogy mosolyog.

Az emeleti fürdőszobából vízcsobogás hallatszott.

Wisting visszatért a konyhába, levett két csészét a polcról, és beindította a kávéfőzőt.

A lépcső nyikorgott. A kávéfőző halkan duruzsolt, és fehér gőz gomolygott belőle. Christine Thiis lépett a konyhába.

– Szia! – szólalt meg rekedten. Gesztenyebarna haja még kissé borzas volt, de Wisting látta rajta, hogy megpróbálta kifésülni. – Figyelj, sajnálom, hogy…

Wisting félbeszakította:

– Kávét?

A nő bólintott.

– Az most jólesne.

Leültek a konyhaasztalhoz.

– Sajnálom… – kezdte újra Christine Thiis. – Sosem történt még velem ilyesmi. Általában hamar hazamegyek. – Kiitta a kávéját, és megköszörülte a torkát. – Jobban mondva, nem igazán szoktam elmenni hazulról. Nem szoktam inni.

– Akkor rád fért – mosolygott Wisting. Látta a nőn, hogy mennyire rosszul érzi magát, amiért ugyanabban a ruhában van, amelyben elment aludni. – Mindenkinek szüksége van rá, hogy néha kicsit elfeledkezzen a dolgokról – folytatta. – Kicsit kikapcsoltál, és nem kellett gondolnod sem a munkára, sem a gyerekekre.

– De haza kellett volna mennem!

– Otthon is csak aludtál volna – mosolygott Wisting. Ahogy a kezébe vette a csészét, arra gondolt, hogy jó érzés újra valakivel együtt ülni a konyhaasztalnál. – Haza tudlak vinni – ajánlotta fel.

A nő megrázta a fejét.

– Hívok egy taxit.

Wisting felemelte a kezét, hogy jelezze, nem kíván vitát nyitni a dologról.

– Úgyis el kell mennem – mondta. – Úgy tűnik, új fejlemény van a Hummel-üggyel kapcsolatban.

Christine Thiis addig zavart tekintete megváltozott, és azonnal töprengő ráncok jelentek meg a homlokán.

– Jens Hummellel? De hát épp a múlt héten rágtuk át magunkat rajta még egyszer, és úgy döntöttünk, hogy egy ideig pihentetjük. Mi történt?

– Nem tudom. Nemsokára találkozom valakivel, aki szeretne velem beszélni róla.

Christine Thiis előrehajolt a széken.

– Az újság hülyeségeket hordott össze – rázta a fejét. – Mindent megtettünk, amit csak lehetett.

Wisting félrenézett. A nő egy múlt héten megjelent cikkről beszélt. A rejtélyes eltűnés januárban is többször a címlapokra került, de az olvasók nem izgatták magukat rajta különösebben. Jens Hummelnek nem volt családja, amely sürgethette volna a rendőrséget vagy a médiát. Mindössze egy magányosan gyászoló nagymama maradt utána.

Amikor a média újra elővette az ügyet, Wisting azt remélte, hogy az újbóli figyelem előmozdíthatja majd valamelyest. Az idő nem minden esetben dolgozott a nyomozók ellen. A hetek, hónapok előrehaladtával bizonyos pletykák egyre szélesebb körben terjedtek, és végül úgyis eljutottak valakihez, aki értesítette a rendőrséget. Egy friss újságcikk ilyen esetekben hatalmas segítséget jelenthetett.

A múlt heti írás ellenben igen keményen bírálta a rendőrség és a nyomozást vezető Wisting munkáját. A szerző nem írta le, hogy pontosan mit kellett volna másképp csinálniuk, de azt állította benne, hogy a rendőrség nem szánt elegendő időt a nyomozásra, és nem mutatott kellő érdeklődést az ügy iránt. A munkájuk eredménytelensége a cikk szerint magáért beszélt: még Hummel kocsiját sem sikerült megtalálniuk. A rendőrség döntését, hogy csaknem húsz százalékkal több közúti ellenőrzést végzett, mint tavaly, meggondolatlannak titulálta, és azt is felrótta, hogy a nyomozók nem tudják jól felmérni a fontossági sorrendet. Az újságíró egyértelműen nem a rendőrséggel szimpatizált, amely pedig mindent megtett az ügy megoldásáért, hanem a nagymamával, aki elveszítette egyetlen unokáját.

Wisting már megszokta, hogy bírálják a munkáját. Általában lepergett róla a kritika, ezúttal azonban kissé máshogy élte meg a dolgot. Emlékeztették rá, hogy nem járt sikerrel. A Hummel-ügy egyébként is kezdettől fogva nyugtalanította. Az érzés, hogy valami nincs rendben vele, azóta sem akart elmúlni.

– Pedig ritkán illik ilyen tökéletesen egy ügyre a „nyomtalanul eltűnt” kifejezés – folytatta Christine Thiis. – Az ember azt hinné, hogy a telekommunikáció, a fizetőállomások, a taxiórák és a fedélzeti számítógépek korában biztosan lesz valami, amiből kiderül, hogy mi lett vele és a kocsijával, de semmi.

Wisting bólintott. A nyomozás napjai a Hummel-ügyben teljesen eredménytelenül teltek. Sűrű idővonalat rajzoltak a férfi eltűnését megelőző huszonnégy óráról, de semmi sem utalt rá, hogy hová tűnhetett. Ezzel párhuzamosan megpróbálták kideríteni, hogy ki is volt Jens Hummel. Elég összetett képet alkottak róla. Harmincnégy éves volt, egyedül lakott. Huszonöt éves koráig kisebb alkalmi munkákból élt, utána kezdett taxizni. Öt évvel ezelőtt szerzett saját kocsit és engedélyt. Csaknem tíz munkával töltött éve alatt rengeteg különféle embert ismert meg. A nyomozók beszéltek a legtöbb utasával, de egyikük sem tudott olyat mondani, amitől közelebb juthattak volna az ügy megoldásához.

Az eltűnések mindig feladták a leckét. Nemcsak azért, mert nem volt tetthely, hanem azért is, mert nagyon nehéz volt összefogni egy ilyen szerteágazó nyomozást.

Egy ideig még a konyhaasztalnál ültek, és megbeszélték a legérdekesebb elméleteket. Az egyik szerint valamiféle kábítószeres ügy állhatott az eltűnés hátterében. Néhány pletyka szerint Hummel dílerkedett, és a taxit is a drogok árusítására és szállítására használta. Egy időben prostikat is szállított, de hiába sikerült később alátámasztaniuk az információkat, nem jutottak vele semmire.

Wisting az órára pillantott. Indulnia kellett.

A kocsiban más témákra terelődött a szó. A nyárról beszélgettek, és arról, hogy mit fognak csinálni a szabadságuk ideje alatt.

– Én idén nem megyek sehová – vont vállat Christine Thiis. – Veled mi a helyzet?

– Megígértem Linének, hogy segítek neki a felújításban. Szerinte ügyesen tapétázom.

A nő elmosolyodott. Úgy tűnt, gondolkodik valamin.

– A gyerekek négy hétig az apjuknál lesznek. Furcsa lesz annyi ideig egyedül.

Wisting ráfordult Christine Thiis kocsifelhajtójára.

– Köszönöm, hogy elhoztál. És ne haragudj, hogy ott maradtam éjszakára!

– Ne viccelj! – bólintott Wisting.

– Majd hívj! – érintette meg a karját Christine.

Összenéztek. A nő pislogott egyet, aztán elhúzta a kezét.

– Úgy értem, ha megtudsz valamit. Ha megtudod, mi történt Jens Hummellel.

3.

Meleg nap volt. Nyomasztó, szélcsendes. Wisting talált egy szabad parkolóhelyet a régi gőzhajókikötő mellett, és kiszállt a kocsiból. A parton két kisgyerek ült horgászbottal a kezében. Fölöttük, az égen néhány sirály röpködött lustán.

Szokatlanul sok ember járt az utcákon. Wisting néha biccentett egy-egy ismerős arcnak a tömegben.

Az Aranyélet kávézó előtti asztalok nagy része már foglalt volt. Wisting kinyitotta az ajtót, bement, és egy pillanatra megállt, hogy a szeme hozzászokjon a félhomályhoz.

Suzanne a legbelső asztalnál ült, és integetett neki. Fehér nyári ruhát viselt, fekete haját lófarokba kötötte.

Wisting biccentett, és odament hozzá. A nő felállt, öleléssel üdvözölte. Amikor mosolygott, kis ráncok képződtek a szeme körül.

– Kérsz valamit? – kérdezte a pult felé biccentve. – Egy kávét esetleg?

Wisting kissé nehéznek érezte a fejét.

– Egy kis Farrist elfogadok – köszörülte meg a torkát.

Suzanne eltűnt a pult mögött, majd egy üveg ásványvízzel, egy pohárral és néhány jégkockával tért vissza.

– Nem tudtam, hogy ki mással beszélhetnék – ült vissza az asztalhoz.

Wisting töltött magának az üvegből.

– Azt mondtad, Jens Hummelről szeretnél beszélni.

– Nem tudom, hogy vezet-e majd bármire – bólintott Suzanne. – Mindenesetre az utóbbi időben rendszeresen bejön ide egy férfi esténként. Általában a pultnál ül, újságot olvas, és nem beszél sokat, de annyit megtudtam róla, hogy egy ideig külföldön élt, és nemrég tért vissza a városba.

Suzanne megfordított egy címzés nélküli borítékot, amely addig kettejük között hevert az asztalon, és folytatta:

– A múlt héten azt nyilatkoztad az újságnak, hogy lezárjátok a Hummel-ügyet.

– Egy ideig pihentetjük – javította ki Wisting.

– Van különbség?

Wisting vállat vont.

– Mindegy – folytatta Suzanne. – Mindenesetre a cikkben újra közöltek egy képet Jens Hummel taxijáról.

Wisting bólintott. Megint eszébe jutott a nyomozók kissé elhibázott médiastratégiája.

– Tegnap nyugodt esténk volt. Észrevettem, hogy a férfi nagyon furcsa lett, amikor elolvasta a cikket.

– Hogy érted, hogy furcsa?

Suzanne lehalkította a hangját, bár senki sem ült a közelben, aki hallhatta volna.

– Nyugtalan lett – magyarázta. – Felnézett az újságból, és körbepillantott, mielőtt tovább olvasott volna. Ezután felállt, kiment, állt egy darabig a kávézó előtt, aztán visszajött, és újra átfutotta a cikket.

Wisting belekortyolt az italába.

– Odamentem hozzá, hogy elvigyek néhány üres poharat – folytatta Suzanne. – Ekkor mondott valami furcsát.

– Mit?

– Először tettem egy megjegyzést a cikkre, amit olvasott. Valami olyasmit mondtam, hogy különös ügy. Akkor felnézett rám, és azt mondta: „A pajtában áll.”

– A pajtában áll? – kérdezett vissza Wisting.

Suzanne bólintott.

– Nem is tudtam többet kérdezni. A taxi fényképére bökött, és azt mondta: „Egyszer csak ott volt.” Ezután összehajtotta az újságot, a hóna alá csapta, és kisétált.

– Miféle pajtáról beszélt? – kérdezte Wisting, bár nem várt választ.

– Nem tudok semmi többet annál, mint amit elmondtam, de sokat gondolkodtam rajta azóta, és úgy éreztem, muszáj felhívnom téged. Az a férfi tud valamit.

Wisting a többi vendég felé pillantott.

– Járt itt azóta?

Suzanne megrázta a fejét.

– Egyedül volt itt, vagy valaki mással? – kérdezte Wisting.

– Többeket megkérdeztem, de senki sem tudta, hogy ki ő.

Wisting tovább bombázta a nőt kérdésekkel: hogy nézett ki, milyen ruhát viselt a férfi, milyen tájszólásban beszélt, volt-e valamiféle különös ismertetőjele.

Suzanne a borítékot gyűrögette a kezében. Végül kinyitotta, és kihúzott belőle egy papírlapot.

– Aznap este kártyával fizetett – mondta, miközben visszacsúsztatta a lapot a borítékba. – Megnéztem a pénztárgépet. A tranzakció azonosítójából biztosan ki tudjátok deríteni, hogy ki lehet.

Wisting elmosolyodott, és elvette a borítékot. Olyan információhoz juthattak a segítségével, amely meghozhatta az áttörést a Hummel-ügyben. A nyomozók különböző elméleteket gyártottak arról, hogy hová tűnhetett a kocsi. Néhányan azt gondolták, hogy Jens Hummel önként hagyta el a várost, mások szerint valahol a pusztában lehetett az autó, összetörve vagy elhagyatottan. Wisting azok közé tartozott, akik szerint a kocsit egy garázsban vagy valami hasonló helyen rejthették el, miután Jens Hummel bűncselekmény áldozata lett.

Az őrjáratok szinte minden kisebb utat átvizsgáltak a körzetben. Egy helikopter egyre nagyobb köröket tett meg a környék fölött. A búvárok átkutatták a partvonalat. Minden parkolóházat ellenőriztek. Nem jutottak eredményre, így valóban lehetséges volt, hogy a kocsi egy pajtában áll valahol.

Suzanne felállt.

– Most mennem kell dolgozni – mondta. – Line jól van?

– Jól – köszörülte meg a torkát Wisting. – Azt hiszem, most nagyon jól.

Úgy tűnt, mintha Suzanne mondani akarna még valamit, de aztán mégsem tette. Wisting örült neki. Nehezére esett arról beszélni, ami Linével történt.

Suzanne elindult a pult felé.

– Sok szerencsét! – fordult még vissza. – Mindennel. És mondd meg neki, hogy üdvözlöm!

Wisting bólintott.

– Csörgess meg, ha ez a férfi megint felbukkan nálad! – mondta. Kinyitotta a borítékot, és kihúzta belőle a kis papírlapot. A számsorok semmit nem mondtak neki. Tudta, hogy a bank ki fogja adni nekik a szükséges adatokat a kártya tulajdonosáról. Régóta várt már valamiféle áttörésre a Hummel-ügyben. Most már csak hétfőig kell várnia.

4.

Hétfő reggel Wisting már háromnegyed hétkor a rendőrkapitányságon volt. A tenyerén még mindig festékfoltok fehérlettek, miután előző este segített Linének lekenni néhány lécet.

Az irodája felé vezető úton odabiccentett néhány fáradt kollégájának, aki a számítógép fölé görnyedve az éjszakai műszak utolsó jelentéseit írta.

Amíg a többi nyomozó meg nem érkezett, újra átfutotta az egész Hummel-aktát. Olvasás közben megpróbálta lekaparni a körmével a bőrére száradt festéket.

Tudta, hogy egy új fejlemény teljesen más megvilágításba helyezheti az egész ügyet. Az, ami korábban jelentéktelennek tűnt, egy friss információ fényében nagyon is fontosnak bizonyulhat. Átlapozta az ügy dokumentumait, és valami kiugró, valami megmagyarázhatatlan után kutatott. Olyan körülmények után, amelyek lényeges összefüggésekről vonhatták el a figyelmüket.

A Hummel-ügyben leginkább a hosszú autóutak szúrtak szemet neki. Jens Hummel hetente legalább egyszer több órát vezetett Kristiansandba vagy Oslóba. Ez persze lehetett véletlen is, hiszen nem volt több egyszerű statisztikánál. Ami mégis különös volt ezekben az utakban, az az, hogy a fuvarért mindig készpénzzel fizettek neki, és nem a központon keresztül rendelték meg őket. Hummel gyakran dicsekedett a kollégáinak azzal, hogy egy gazdag, idős asszonyt szokott furikázni a déli rokonaihoz, de soha senki nem látta a nőt, és a rendőrségnek sem sikerült felkutatnia.

Wisting ezúttal sem talált semmit, amin elindulhatott volna. A telefonon bejelentett fülesek nyilvántartása sem adott ki semmi hasznosat a „pajta” és a „pajtában” keresőszóra.

Az iroda ajtaja nyitva állt, és valahányszor bejött valaki a nyomozórészlegre, Wisting figyelmesen hallgatózott. Nyolc óra előtt tíz perccel felismerte Nils Hammer lépteit, amint becsoszogott a folyosó végén nyíló irodájába.

Hammer értett hozzá, hogyan találja meg és gyűjtse össze az elektronikus nyomokat. Mindig kiválóan alkalmazkodott az új körülményekhez. Amikor csatlakozott a rendőrséghez, még nem is léteztek azok a módszerek és lehetőségek, amelyek ma már kulcsfontosságúak lehettek egy-egy ügy felderítésekor.

Wisting felállt az íróasztaltól, és bement hozzá. A nagydarab nyomozó éppen belekortyolt frissen főzött kávéjába, és beindította a számítógépet.

Wisting letette a tranzakció-bizonylatot Nils Hammer elé.

– Milyen gyorsan tudod kideríteni, hogy ki fizetett ezzel a kártyával? – kérdezte.

Hammer lerakta a műanyag poharat, a kezébe vette a papírlapot, és gyorsan átfutotta.

– Mennyire sürgős? – nézett Wistingre.

– A kártya tulajdonosa talán tudja, mi történt Jens Hummellel.

Nils Hammer kihúzta magát a széken.

– Néhány óra alatt meglesz – mondta, majd egy kortyra kiitta a maradék kávéját.

Wisting megfordult, hogy visszamenjen a saját irodájába.

– Hogy van egyébként? – kérdezett még utána Hammer.

– Kicsoda? – nézett vissza Wisting. Először azt hitte, a kollégája Linére gondol.

– Az ügyészünk – somolygott a férfi. – Kicsit kiütötte a bor.

– Minden rendben van vele – bólintott Wisting. – Szüksége volt egy kis szórakozásra.

Ahogy visszatért az irodájába, a reggeli kávézásra gondolt Christine Thiisszel, és nem tudta megállni, hogy ne mosolyogjon.

Nekiállt a rutinfeladatainak. Átolvasta a hétvégén beérkezett jelentéseket és bejelentéseket, de a nyári uborkaszezon a bűnügyi statisztikákon is megmutatkozott. Néhány éttermi betörésen, gyorshajtáson és egy kisebb tűzeseten kívül semmi sem történt az elmúlt napokban.

Már majdnem elérte a papírhalom alját, amikor hirtelen Christine Thiis jelent meg az ajtóban.

– Csak még egyszer szeretném megköszönni, hogy tegnap hazavittél – mosolygott szégyenlősen.

Wisting legyintett.

– Sikerült megtudnod valamit a Hummel-üggyel kapcsolatban? – kérdezte a nő, miközben leült az egyik székre.

– Hamarosan meglátjuk.

Wisting mesélt neki a tranzakció-bizonylatról és a kártya tulajdonosának különös viselkedéséről. Suzannét nem említette. A nő ugyan nem kérte meg, hogy hagyja ki az ügyből, de tegnap nem mondta el Christinének, hogy kivel fog találkozni, és most sem látott rá indokot.

A nő felállt az asztaltól.

– Van itt egy fehér folt – mutatott az arcára.

Wisting megpróbálta levakarni.

– Festettem – magyarázta, felmutatva a kezét. – A következő hetekben még valószínűleg gyakran jövök majd be foltosan dolgozni.

Christine újra elmosolyodott, és becsukta maga mögött az iroda ajtaját.

Wisting ismét a jegyzetei fölé hajolt. Csaknem két óra telt el, mire újra kinyílt az ajtaja. Hammer jött be hozzá néhány nyomtatvánnyal a kezében, és leült vele szemben.

– A bankkártya tulajdonosát Aron Heiselnek hívják – szólalt meg, és átnyújtott Wistingnek egy nyomtatványt, amely alátámasztotta az állítását.

Wisting olvasni kezdett. A bankszámlaszám mellett a férfi születési dátuma is látszott, de a lakcíme nem. Aron Heisel negyvennyolc éves volt.

– És ki ez az ember? – bökött Wisting a fejével a Hammer ölében maradt papírok felé.

Hammer mutatott neki két képet a rendőrségi nyilvántartásból, az egyiken oldalról, a másikon szemből látszott a férfi. Pont úgy nézett ki, ahogy Suzanne leírta, csak itt még valamivel fiatalabb volt. Keskeny váll, lapos orr, szürke, táskás szem és széles hézag az első fogak között.

Wisting bólintott, és várta, hogy Hammer elmondja, miért szerepel Aron Heisel a rendőrségi nyilvántartásban.

– 1997-ben ítélték el, amikor a rendőrség leleplezett Drammen környékén egy illegális szeszfőzdét. Ő volt a főkolompos. Aztán 2002-ben alkoholcsempészésen kapták, három éve pedig egy østfoldi ügyben keveredett ismét gyanúba, de végül nem ítélték el.

– Hol lakik most?

– A legutolsó ismert tartózkodási helye Marbella, Spanyolország.

Wisting bólintott. Ismerte a várost. Egyszer járt már ott hivatalos úton Torunn Borggal.

– Jelenleg mindenesetre Norvégiában van – csúsztatott az asztalra Hammer egy hosszú tranzakciós listát. Az egyes sorokra bökve magyarázni kezdett: – A kártyát Spanyolországban is használták különböző helyeken. Legutoljára július tizenkettedikén, Malagán. Azóta viszont csak Norvégiában fizetett vele.

Wisting a kezébe vette a listát. Legutóbb a Holmejordet melletti REMA 1000-ben fizettek a kártyával. A bolt a staverni bevezetőút mellett állt. Wisting maga is gyakran megállt ott vásárolni munka után.

A szemüvegét kereste, de nem találta, így kénytelen volt továbbra is hunyorogva böngészni a listát. Aron Heisel vásárolt egy építőanyag-kereskedésben, evett egy étteremben a belső kikötőben, és elköltött egy nagyobb összeget az Elkjøpben. Valóban többször beült Suzannéhoz, az Aranyéletbe. A legutolsó tranzakciót kivéve mindig közvetlenül éjfél után fizetett. A lista következő tétele mindig a Vestfold Taxi volt.

Wisting felnézett a papírból, és elmosolyodott.

– Meg tudjuk találni – bökött a legutolsó taxis tranzakcióra. – Valaki hazafuvarozta.

5.

Hammernek három óra alatt sikerült találnia egy taxisofőrt, aki emlékezett Aron Heiselre. Az első kettőnek, akivel beszélt, sem a férfi, sem a fuvar nem rémlett, de a harmadik felismerte a férfi fényképét, és elmondta, hogy egymás után két este is ő vitte haza. Mindkétszer a Hukennél rakta ki.

A rendőrségről tíz perc alatt ott voltak. Wisting fejében a Huken mindig csak egy név volt a térképen, valahol a Helgeroa felé tartó út mellett.

Ahogy közeledtek, Hammer lelassított. Wisting előrehajolt az anyósülésen, és a környéket fürkészte. Az út mindkét oldalán krumplit termesztettek. Először egy viszonylag új lakóház mellett haladtak el, amelyet láthatóan egy régi tanyaépület alapjaira építettek. A kertben gyerekek ugráltak egy trambulinon, két idősebb fiú pedig egy mopedet szerelt. Az út mellett régi műhely vagy teherautó-garázs állt, hátrébb pedig néhány vörösre festett tanyaépület, de pajtát Wisting sehol sem látott.

– Menjünk tovább! – intett.

Elhaladtak egy karám mellett, ahol kecskék legelésztek. Egy férfi éppen létráról festette az istálló falát. Egy udvarban traktor állt, mellette fahasító gép és egy kisebb halomnyi rönk. Távolabb egy régi üvegház maradványain csillant meg a napfény. Egy zsákutcában rozoga kis fabódé állt, amely egykor arra szolgált, hogy oda készítsék ki a gazdák a megrendelőik számára az elszállítandó tejet. Valamivel arrébb pedig egy buszmegálló táblája kéklett.

– Itt! – mutatott előre Hammer. – Itt tette ki.

Egy alacsony kőkerítés mögött keskeny, csaknem teljesen benőtt földút vezetett az erdőbe.

Hammer bekanyarodott. Az egyik terebélyes lombú fa levelei közül egy csapatnyi madár röppent fel. Olyan sokan voltak, mint egy rovarraj. A kocsi lassan zötyögött a kátyúk és a fűcsomók között. Az út bal oldalán végig árok húzódott, tele vízzel. A felszínét teljesen elborította valami zöld nyálka, csak itt-ott bukkant elő alóla a fekete víz.

Az erdő egyre sűrűbb lett, aztán hirtelen újra nyílt terepre értek. Az út egy elhagyatott tanya udvarába torkollott. A fák árnyékában bontásra ítélt pajta roskadozott. A tetőcserepek fele hiányzott, így az egész építmény leginkább egy tetemre emlékeztetett, amelyről a keselyűk már félig lecsipegették a húst.

Hammer a ház elé kanyarodott, és leállította az autót. A ház és a pajta között két hullámlemezes tetejű épület állt, körülöttük mindenütt csipkerózsák és piros gyűszűvirágok tarkállottak.

Wisting kiment, és becsukta a kocsiajtót. Hammer nyitva hagyta a sajátját. Csak a fű fölött dongó rovarsereg zümmögése hallatszott.

A lakóház falai valaha fehérek lehettek, de most piszkosszürkék voltak. A sarkoknál ferdén lógtak az ereszek. Függöny sehol nem volt, az egyik betört ablak elé pedig deszkát szögeltek.

Wisting az ajtóhoz lépett, és bekopogott. Meg sem várta, hogy kinyissák, rögtön a legközelebbi ablakhoz lépett, és benézett rajta. Kékre festett falú konyhát látott. A mosogatóban tálak, csészék és poharak. A pulton nejlonzacskók, üres üvegek és pizzásdobozok. Az egyiktől keskeny hangyaösvény futott a szegőlécekig. Az asztalon újság feküdt, mellette egy kávéscsésze.

– Nincs itthon senki? – kérdezte Hammer.

– Nincs. De az biztos, hogy laknak itt – felelte Wisting. Bekopogott az ablakon, és kiabált, aztán visszament az ajtóhoz, és lenyomta a kilincset. – Zárva.

A kidőlt-bedőlt pajta felé fordult.

– Nézzük meg, hogy oda be tudunk-e jutni!

Átvágtak a magas füvön, és megálltak a pajta nagy, kétszárnyú ajtaja előtt, amelyet egy ferdén a földnek támasztott léc tartott zárva. Hammer félrerúgta a lábával. A szárnyak néhány centire kinyíltak, de egy belső retesz nem engedte tovább őket.

A kissé távolabb lévő ajtót is zárva találták. Mindkét oldalán apró ablak nyílt. A gitt nagy része kiszáradt és szétmorzsolódott, de néhány hajlított szög a helyén tartotta a kis üveglapokat.

– Nem mehetünk el innen úgy, hogy nem néztük meg! – rázta a fejét Hammer, és az ablakhoz lépve piszkálni kezdte a szegélyeket.

Wisting bólintott, és csendben megvárta, amíg Hammer hozott a kocsiból egy jégkaparót. Becsúsztatta a szögek mögé, és kihajlította őket. Hamarosan sikerült kivennie az egyik kis ablaküveget a helyéről. Bedugta a kezét a lyukon, és kinyitotta a kallantyúkat.

Wisting nyitva tartotta az ablakot, amíg Hammer bemászott rajta. Hallotta, ahogy a kollégája káromkodik, és valami a falat végigkarcolva a padlóra hull. Aztán Hammer leemelte a reteszt, Wisting szélesre tárta a kétszárnyú ajtót, és benézett a tágas pajtába. Száraz szalma szaga csapta meg az orrát. A fal résein keskeny sávokban beszűrődött a fény. A szeme néhány pillanat alatt hozzászokott a félhomályhoz, és kirajzolódott előtte a helyiség. A szemközti falon két ajtó nyílt, tőle balra kéttengelyes utánfutó. Mögötte néhány szénabála és egy raklapnyi fehér műanyag kanna. A falakon vasvillák, ásók, gereblyék és más szerszámok lógtak, a sarokba kaszát támasztottak. A másik sarokban mindenféle traktoralkatrészek hevertek egy régi tejeskanna mellett.

A helyiség közepén egy jármű állt. Szürke ponyvával volt letakarva, amely majdnem a padlóig ért.

Wisting közelebb lépett hozzá. Minden lépésével porfelhőt vert fel, a felszálló szemcsék csiklandozták az orrát.

Hammer megragadta a ponyvát, és lerántotta a járműről. Fekete Volvo V60-as volt, a tetején taxilámpa. A száma: Z-1086. Jens Hummel autója.

Wisting a szélvédő fölé hajolt, hogy benézzen, de vigyázott, hogy ne érjen hozzá semmihez.

A kocsi üres volt.

Wisting körbepillantott benne. A slusszkulcs a helyén volt. A két első ülés között félig üres kólásüveg állt. Az anyósülésen egy pár bőrkesztyű és egy félig megevett, kiszáradt, penészes bagett pihent nejloncsomagolásban.

Hammer teljesen lehúzta a kocsiról a ponyvát, a csomagtartóhoz lépett, és felnyitotta.

– Üres – mondta Wistingnek a fejét rázva. – Teljesen üres.

Néhány lépést hátráltak a kocsitól, és csak nézték. Wisting hátán bizsergés futott végig. A Hummel-ügy újra terítékre került. Elővette a telefonját, hogy felhívja Mortensent, mert a bűnügyi technikusoknak minél előbb át kellett vizsgálniuk a kocsit és a pajtát. Ezután át kellett kutatni a terepet is. Mivel Jens Hummel láthatóan nem volt a kocsiban, nagy eséllyel nem volt a tanyán sem, mégis mindent tüzetesen át kellett vizsgálni. Beleértve a környékbeli patakmedreket, szurdokokat, sóderbányákat és a kiszáradt kutakat. Minden egyes helyet, ahol jó eséllyel meg lehet szabadulni egy holttesttől.

Mielőtt rányomhatott volna Espen Mortensen nevére, hirtelen megcsörrent a telefonja. Suzanne hívta.

Felvette, de csak a nevét mondta be. Rögtön érezte, hogy ez elég száraznak és elutasítónak hangzott.

– Itt van! – suttogta Suzanne. – Az az ember, aki azt mondta, hogy Jens Hummel taxija a pajtájában áll. Most jött be a kávézóba.

6.

Line hátrált két lépést, félresöpörte a homlokába hulló haját, és végignézett a nappali plafonján. Még csillogott a friss festéktől. Az egész helyiség nagyobbnak tűnt így, fehéren. A folyosó falának sárgásbarna fenyőléceire pillantott. Az várhat holnapig. Most megérdemelt egy kis pihenőt.

Kitisztította az ecseteket, összepakolta a festőfelszerelést, és kibújt fehér festőruhájából.

Az apja azt mondta, délután lefesti a plafont, így amikor meglátja, hogy Line már megcsinálta, mérges lesz rá. Nem olyan nagyon mérges, de nem fog örülni neki. Szerinte az ő állapotában nem kellene ilyesmit csinálnia. Line azonban már szeretett volna végezni, és a festék egyébként sem tartalmazott semmiféle káros oldószert.

Önkéntelenül is megsimította kerek hasát. Lassan nyolc hónapos lesz. A gyerek már a születése előtt megváltoztatta az életét. Többé már nem vonzotta a nagyvárosi élet, ezért hazaköltözött a jól ismert, biztonságos környékre. Otthagyta izgalmas újságírói állását, mert túl gyors tempót követelt, és túl magas elvárásokat támasztott ahhoz, hogy rendesen el tudja látni mellette az anyai teendőit. Talán más lenne a helyzet, ha lenne valaki, akivel megoszthatná a felelősséget. De nem volt.

A hűtőhöz lépett, és kivett belőle egy üveg hideg csapvizet. A nappali ajtajának támaszkodva ivott. Az ablakszegélyeket is még egy rétegben le kellett volna festenie, de most már nem fog újra nekiállni.

A nappali nem sok mindenben emlékeztetett Viggo Hansen nappalijára, ennek ellenére valószínűleg sosem fogja tudni kiverni a fejéből, hogy egyszer egy halott embert találtak itt, a foteljában ülve. Az épület szomorú történetéhez tartozott az is, hogy a hatvanas évek végén egy férfi felakasztotta magát a pincében, nem sokkal a ház megépítése után.

Elhessegette magától a gondolatot, és védelmezőn a hasára tette a kezét. Még mindig furcsa érzés volt, hogy ilyen nagy, de szerencsésnek mondhatta magát, mert csak a hasa nőtt meg. Nem hízott meg a terhesség alatt, sőt, úgy érezte, kifejezetten jó formában van. Most egy kicsit sajgott a háta, de csak a festés miatt. Ettől eltekintve hosszú ideje most érezte magát a legenergikusabbnak.

Visszarakta a vizet a hűtőbe, és bement a fürdőszobába. Nem bánta meg, hogy a felújítás javát elvégeztette mással, mielőtt beköltözött. Jó vétel volt. A házat jóval áron alul hirdették, és azután, hogy eladta az oslói lakást, valójában bőven volt rá pénze.

Levetkőzött, és a hasát nézte a tükörben különböző szögekből. Sosem érezte olyan feszesnek, mint most – ha rátette a kezét, végig tudta követni benne a baba mozgását. Line elnevette magát, amikor egy apró dudor jelent meg a hasán. Vajon a keze volt? Vagy a lába?

Nem szeretett a szülésre gondolni. Már csak négy hét volt hátra, és tartott tőle. Utánaolvasott, de nem tudta, hogy az mennyit segít. Arra gondolt, hogy lesz, ahogy lesz, és a hasáról az arcára emelte a tekintetét. A jobb arcán kettő, a nyakán egy folt fehérlett. Letörölte őket, és alaposan kezet mosott, mielőtt belépett a zuhanyzóba.

Fél órával később már a kocsiban ült, és a központ felé tartott. Így, hogy egyre nőtt és nőtt a hasa, nem volt egyszerű ruhát találnia magának. Általában melegítőnadrágban vagy tunikában járt, de most világos, kényelmes, bő szoknyás ruhát vett fel, amelyet a melle alatt kötött meg.

Mivel nyáron a legtöbb keskeny utcát lezárták, és sétálóutcává alakították, lassan haladt a sor a központ felé. Általában az egyik kevésbé forgalmas mellékúton parkolt, most azonban csak a régi teniszpálya melletti fizetős parkolóban talált helyet.

Remélte, hogy talál egy szabad asztalt az Aranyéletben vagy valamelyik másik kávézóban, ahol van kiülős rész is. Előbb azonban a kis lakberendezési üzletbe akart bemenni a Skippergata és a Verftsgata sarkán. Egyszerűen kellemes kisugárzása volt annak a helynek. Valahányszor bement, újabb ötletei támadtak azzal kapcsolatban, hogyan rendezhetné be a lakást. A bútorok és berendezési tárgyak mellett sok ékszert és ruhát is árultak.

Az utcákon szokás szerint hatalmas tömeg nyüzsgött. Line megállt egy bódé előtt, és megnézett néhány kézzel készített ékszert, de továbbment, mielőtt az eladó beszédbe elegyedhetett volna vele.

Belépett a lakberendezési üzletbe, és levette a napszemüvegét. Itt is sokan voltak, de legalább hűvösebb volt. Minden egyes polcon izgalmas holmik sorakoztak: illatos gyertyák, tükrök, képkeretek, órák, díszek, vázák, képek, párnák, szőnyegek, csészék, tálak, lámpák, táblák, fogasok, gyertyatartók, fadobozok, cserepek, vödrök és kisebb bútorok.

Kicsit idegesítette már ez az új keletű divat, hogy minden bútor réginek és kopottnak kellett hogy látsszon. A tiszta, modern stílust kedvelte, de szerette volna, ha a berendezés a saját ízlését tükrözte volna. A falakra a saját képeit fogja kitenni. Ügyesen kezelte a kamerát, és legalább annyira érezte magát fotósnak, mint újságírónak. A legjobban azt várta, hogy berendezze a dolgozószobáját a pincében. Ipari stílusban képzelte el, rozsdásnak tűnő lámpákkal és kopott polcokkal. A téglafalakon bekeretezve lógnának a címlapsztorijai.

Megállt egy római számos, nagy falióra előtt. Ahogy meg akarta nézni az árát, valaki beleütközött.

– Ne haragudjon!

Egy nagyjából vele egykorú napszemüveges nő volt, babával a karján, aki most gyengéden Line hasára tette a kezét.

– Minden rendben?

Line mosolyogva bólintott. Újra az óra felé nyúlt, de valami miatt mégis visszanézett a nőre. Volt benne valami ismerős.

– Várj, te nem Line vagy? – kérdezte a másik. – Line Wisting?

Line ismét mosolyogva bólintott, és félrebillentett fejjel végigmérte a nőt, azon tűnődve, hogy mégis, ki lehet az.

– Sofie vagyok – segítette ki a másik. – Együtt jártunk általános iskolába. Nem csodálkozom, hogy nem ismersz meg, de én olvastam rólad az újságban. Legalábbis sok mindent olvastam, amit írtál.

Line végre a helyére tudta tenni a nőt az emlékezetében.

– Sofie Mandt – bólintott. – Hetedik előtti nyáron költöztél el, vagy valahogy akörül, ugye?

– Ötödik előtt – javította ki a másik. – De most már Lund a nevem. Ő pedig itt Maja.

Megsimogatta a kislánya arcát. A baba gurgulázó hangon elnevette magát, az arcán két mosolygödröcske jelent meg.

– Tehát megházasodtál? – kérdezte Line, miközben megsimogatta Maja haját.

– Nem, a Lund a nagymamám lánykori neve – rázta a fejét Sofie. – Csak én vagyok, és Maja.

Line szerette volna elmondani neki, hogy ő is egyedül van, de végül mégsem tette.

– Nyaraltok? – kérdezte inkább.

Sofie Lund ismét megrázta a fejét.

– Épp most költöztem vissza – felelte.

– Én is! – kiáltott fel Line. – Öt évig Oslóban laktam, de elég volt belőle. – A hasára tette a kezét. – Vettem egy házat Vardenben. Ugyanabban az utcában, ahol felnőttem. Épp most újítom fel.

Sofie Line hasára mutatott.

– Mikorra vagy kiírva?

– Augusztus végére – mondta Line, majd a babára nézett. – És Maja mennyi idős?

– Májusban lett egyéves – felelte Sofie, és letette a kislányt a padlóra. Maja tett néhány bizonytalan lépést előre, aztán megfogta az anyja lábát, és abba kapaszkodott.

– Hol laktok? – érdeklődött tovább Line.

– A központban – bökött a fejével Sofie arrafelé, amerre a házuk állt.

Line leguggolt, és beszélt kicsit Majához. Miután Oslóba költözött, idővel elveszítette a kapcsolatot régebbi barátaival, és újakat szerzett a kollégái között. Tudta, hogy időbe fog telni, mire itt is felépíti az új baráti körét, de ez akár valami jónak a kezdete is lehetett.

– Van kedved meginni egy kávét? – kérdezte, miközben újra felegyenesedett.

Sofie Lund nem válaszolt azonnal. Éppen egy kis dísztáblát nézegetett, amelyre azt írták: „Az élet olyan, mint a biciklizés. Ahhoz, hogy egyensúlyban maradj, mindig menned kell előre.”

– Persze – felelte végül, és visszarakta a táblácskát a helyére.

Line elmosolyodott, és mielőtt elmentek, még gyorsan megnézte, hogy mennyibe kerül a falióra. Majdnem ezerkétszáz korona volt. Ha nyár végén még mindig meglesz, valószínűleg féláron is megvásárolhatja.

Egy fiatal pár éppen akkor állt fel az Aranyélet egyik asztalától, amikor odaértek, és ők gyorsan le is csaptak a helyükre. A szomszéd asztalnál ülő baseballsapkás férfi biccentett, és arrébb húzódott, hogy helyet adjon Majának és a babakocsinak.

Line ment be rendelni. Suzanne is a pult mögött állt, de az egyik fiatal lány vette fel a rendelést. Line két szelet tortával és két lattéval tért vissza az asztalukhoz.

Egy ideig felszínes dolgokról beszélgettek, az időjárásról és a melegről, a nagy tömegről, a turistákról és a volt osztálytársaikról.

– Miért költöztél vissza? – kérdezte Line.

Sofie már félig kiürítette a kávéscsészéjét. Letette az asztalra, de nem engedte el.

– Örököltem egy házat – felelte. – A nagyapámtól. Egyébként épp jó időben jött. Jó lesz mindent tiszta lappal kezdeni.

– Ki volt a nagyapád? – érdeklődött Line, de észrevette, hogy Sofie nem örül a kérdésnek.

– Frank Mandt – felelte. – Nem nagyon tartottam vele a kapcsolatot. A télen halt meg.

Line tudta, ki volt a férfi. Stavernben majdnem mindenki tudta.

– És te? – kérdezte Sofie, igyekezve más mederbe terelni a beszélgetést. – Te miért költöztél el?

– Mert terhes lettem – válaszolta Line. – Az oslói életemet nem nagyon lehet elválasztani a VG-től és az ottani kollégáktól. A munkán kívül semmi sem köt oda, és jobban szeretném, ha a kislányom inkább ilyen környezetben nőne fel.

Sofie Line hasára pillantott.

– Tehát kislány lesz?

Line bólintott, és a benne növekvő apró testre gondolt. Ha stimmelt, amit erről olvasott, akkor már több mint negyven centi volt, és két és fél kiló.

– Ki az apukája? – kérdezte Sofie.

– Hosszú történet – mosolyodott el Line. – Már azelőtt kikerült a képből, hogy megtudtam, hogy terhes vagyok.

– Nem baj az – jegyezte meg Sofie. – Maja apja velem maradt, de közben több más nővel is kavart. Jobb nélküle.

– Velem nem teljesen így történt – felelte Line. – Egy munkámmal kapcsolatban ismertem meg. Rendőr. Amerikai. Karácsony előtt itt dolgozott egy ügyön.

Sofie elnevette magát, és Line hasára mutatott.

– Szóval ez egy egyéjszakás kaland eredménye?

Line is vele nevetett, és érezte, milyen jólesik neki.

– Azért nem csak egy éjszaka – somolygott. – Itt töltött néhány hetet.

– Mégis megtartottad?

– Huszonkilenc vagyok – vont vállat Line. – És egyébként is, szerettem volna már gyereket.

– És tartod még a kapcsolatot ezzel az amerikaival? Tud róla egyáltalán?

– Persze, néha beszélünk. Felajánlotta, hogy ideköltözik, hogy közel legyen hozzánk, de az nem lenne helyes. Nagyon fontos munkát végez odakint.

A sétálóutcán hirtelen egy autó jelent meg, az emberek elugrottak előle. Line letette a kávéscsészét, és végignézte, ahogy a kocsi leparkol az utca túloldalán. Egy férfi szállt ki belőle, megállt, és éppen feléjük nézett. Az apja volt az.

7.

Wisting megvárta, amíg Hammer kiszáll a kocsiból, és csak ezután kelt át az úttesten. Észrevette, hogy Line is ott ül az Aranyélet előtt, és hogy a szomszéd asztalnál ülő férfi feláll a székéről. A férfi a fejébe húzta baseballsapkáját, arrébb lökte a babakocsit, és gyors léptekkel elhagyta a kávézót.

Wisting nem látta az arcát, de a magassága, az életkora és a keskeny válla éppen megfelelt Aron Heisel személyleírásának. Bár Wistingék civil autóval érkeztek, a férfi nyilván rájött, hogy rendőrök – a viselkedésük elárulta őket. Egy olyan ember, aki egyébként is résen volt, könnyen ki tudta találni, hogy miért jöttek.

– Halló! – kiáltott Wisting a férfi után, miközben gyors léptekkel utánaindult. – Várjon egy kicsit!

A férfi erre még gyorsabb tempóra váltott. Úgy tűnt, hogy egy nem messze parkoló robogó felé tart, amelynek a kormányán sisak lógott. Amikor azonban Wisting újra odakiáltott neki, meggondolta magát, és a másik irányba kezdett rohanni.

– Álljon meg! – iramodott utána Wisting. – Rendőrség!

A legközelebbi járókelők meglepetten felé fordultak. A férfi gyorsan a háta mögé pillantott, félrelökött néhány gyereket az útjából, és tovább futott.

Wisting üldözőbe vette. Hosszú inge feljebb csúszott, és csapkodott körülötte a levegőben.

A férfi a Dronningens gate felé futott, és az első mellékúton jobbra kanyarodott. Mire Wisting is befordult utána, már eltűnt a tömegben. Már azt hitte, hogy elveszítette, amikor hirtelen megpillantotta a baseballsapkát és a fehér trikót. Utat tört felé. A férfi senkivel sem törődve félrelökte a kisgyerekeket és a járókelőket az útjából. Egyszer felbukott egy pótkerekes bicikliben, de gyorsan talpra ugrott.

A következő kereszteződésben ismét jobbra fordult, a mólók felé futott, aztán hirtelen bevett egy éles balkanyart, és egy játszótér felé rohant. Ahogy a háta mögé pillantott, ismét megbotlott. Wisting felgyorsított, és a Vaffelboden mellett végre elkapta a karját. A férfi azonban olyan erősen rántotta ki a kezéből, hogy Wisting fejjel előre belevágódott egy villanyoszlopba. A fájdalom végigfutott a testén, és érezte, hogy vér folyik az arcára. A férfi tovább menekült a part mentén.

Wisting nem látta, honnan érkezett Nils Hammer, de a kollégája hirtelen előrontott az épületek közül, és olyan lendülettel vetette magát a férfira, hogy Aron Heisel átesett a korláton, és a tengerbe zuhant. Hammer is majdnem hasonló sorsra jutott, de az utolsó pillanatban sikerült visszanyernie az egyensúlyát.

A legközelebbi étteremből több vendég felállt, hogy megnézze, mi történt. Egy pillanatig úgy tűnt, mintha a férfi ki akarna úszni a nyílt tenger felé, de aztán megadóan megrázta a fejét, és a vízen úszó baseballsapkája után nyúlt. Három karcsapással elérte a mólót, amelyen Hammer és Wisting várt rá.

– Aron Heisel? – kérdezte Wisting.

A férfi bólintott. A térdére támaszkodva kapkodott levegő után. Ömlött róla a víz.

– Miért menekült előlünk? – ráncolta a homlokát Hammer.

Aron Heisel mély levegőt vett, és nagyot sóhajtott, de nem válaszolt.

– Beszélnünk kell Jens Hummelről és a taxijáról! – közölte nyomatékosan Wisting.

– Csak úgy odakerült – nézett rájuk kétségbeesetten a férfi. – Semmit nem tudok. Ott volt, és kész.

Egy járőrautó közeledett feléjük. Hammer intett a sofőrnek, mire két kíváncsi bámészkodó arrébb húzódott.

– Vigyétek be a kapitányságra, és adjatok rá valami száraz ruhát! – kérte a járőröket Wisting.

– Semmi rosszat nem csináltam! – ellenkezett Heisel.

– Ezzel azért vitatkoznék… – tapogatta meg bosszúsan a fejét Wisting. Vér ragadt az ujjaira, és érezte, hogy a lámpaoszloppal való találkozás máris jókora dudort hagyott a homlokán.

Az egyik egyenruhás rendőr kinyitotta a rabszállító hátsó ajtaját, és betessékelte a furgonba Aron Heiselt.

– Legalább üldögél egy kicsit – jegyezte meg Hammer.

Wisting bólintott. Ha valakinek várnia kellett, mielőtt kihallgatta a rendőrség, az rendszerint nem őt, hanem a kérdezőt hozta előnybe.

– Menjünk vissza a pajtába! – mondta, miután a kollégáik becsukták az ajtót Aron Heisel mögött. – Van egy olyan érzésem, hogy a kocsitól előbb számíthatunk bármiféle válaszra, mint tőle.

8.

Line letette az asztalra az üres kávéscsészét.

Maja nyugtalan lett. Nem akart a babakocsiban ülni, de az anyja ölében is idegesen fészkelődött. Úgy vonaglott, mint egy angolna, és nyöszörögni kezdett.

– Elfáradt – magyarázta Sofie. – Hazamegyek, és lefektetem, hogy pihenjen egy kicsit. Nincs kedved átjönni?

Line arrafelé pillantott, amerre az apja és Nils Hammer eltűnt, de nem úgy tűnt, hogy egyhamar visszajönnének az autóhoz. Kíváncsi volt, mi történhetett, de majd megkérdezi az apját este, amikor átjön hozzá.

– De, nagyon szívesen! – felelte.

Sofie visszafektette Maját a babakocsiba, és kitolta az asztalok és a vendégek között.

Alig öt perc alatt meg is érkeztek. A Mandt-ház a Pumpeparken mellett állt, amit az öreg nyírfák között álló régi közkútról neveztek el: innen hordták egykor a helyiek a vizet, és ide jártak mosni meg beszélgetni. Most épp egy fényképész fotózott egy fiatal párt mellette.

A főbejárat a ház hátsó oldalán nyílt. Sofie kinyitotta az ajtót, mielőtt kiemelte Maját a babakocsiból. Line követte őket. Bent felmosószerszag csapta meg az orrát, a padló ragyogott. A fal mellett kipakolásra váró tárgyakkal teli költöztetődobozok sorakoztak.

– Sok minden nincs még a helyén – szabadkozott Sofie, és lerúgta magáról a cipőjét. A nappaliba vezette Linét, és kinyitotta a parkra néző üvegveranda ajtaját. – Mindjárt jövök – mondta, és Majával a karján eltűnt a konyhában. – Addig is érezd otthon magad!

Line körülnézett, és rájött, hogy kicsit irigykedik. Ez a ház jóval nagyobb, világosabb és szellősebb volt, mint az övé. A nagy belmagasságtól és a vastag tartógerendáktól egészen úriasnak hatott. Sofie Oslóból hozott bohém bútorai nem igazán illettek ebbe a környezetbe.

Sofie hirtelen megjelent a konyhaajtóban. Maja egy cumisüvegből ivott a karján.

– Gyönyörű ház – nézett körbe Line újra a tágas nappaliban.

– Gyere fel! – intett Sofie. – Legalább megnézheted az emeletet is, amíg én lefektetem Maját.

A kopott lépcsők megnyikordultak a talpuk alatt. Fent állottabb és melegebb volt a levegő. Sofie belépett az első ajtón balra, kinyitotta az egyik ablakot, és a fal mellett álló rácsos ágyba fektette a kislányát. Maja még rúgkapált egy kicsit a lábaival, mielőtt teljesen átadta magát a cumisüvegben lötyögő langyos tej élvezetének.

Sofie csendben becsukta az ajtót, és körbevezette Linét az emeleten. A legtöbb szoba üresen állt, de tágasak voltak. A padlót mindenütt széles lapokból álló fenyőparketta borította, a falakon kifakult tapéta. A mély ablaknyílásokban kazettás ablakokon tört be a fény.

– A héten jön néhány munkás, megnézik az egész házat – mondta Sofie. – Le akarom festeni a plafont, és szeretném letapétázni a falakat, de egyébként szerencsére nem sok mindent kell csinálni.

Line egy résnyire nyitott ajtó felé mutatott.

– Ja, igen, és a fürdőszobát is fel kell újítanom – mosolygott Sofie, miközben kinyitotta az ajtót.

A helyiségben fekete ülőkés vécé állt, egy repedt mosdókagyló rozsdás és csöpögő csappal, és egy hatalmas, ódon fürdőkád. Innen nem nyílott ablak, és a virágos tapéta a mindennapos pára miatt levált a falról.

– Nagy munka lesz – jegyezte meg Line.

– A ház mellé pénzt is örököltem – mosolygott Sofie. – És nem sürget az idő. A pincében van egy szinte teljesen új fürdőszoba.

– Szóval van pince is?

Sofie bólintott, és a lépcső felé indult.

– Nagy és üres – nevetett. – Eltekintve egy hatalmas széftől, amit nem sikerült kivinnem.

– Miért nem?

Sofie lehalkította a hangját, amikor elhaladtak a gyerekszoba előtt.

– Túl nagy – suttogta. – Azt hinné az ember, hogy még azelőtt tették oda, mielőtt felépítették volna a házat.

– De miért akarsz megválni tőle? – kérdezte Line. Követte a nőt a lépcsőn. – Nem rossz, ha az embernek van egy széfje.

– Nincs hozzá kulcsom – felelte Sofie. – És be van zárva.

– Be van zárva? Tehát nem is tudod, mi van benne?

Sofie visszanézett rá a lépcső aljáról.

– Fogalmam sincs – rázta a fejét. – De gyere, nézd meg!

A pinceajtóhoz lépett, kitárta, és felkapcsolta a villanyt. A mélyből érkező hűvös légáramlat arrébb lebbentette a komódon fekvő néhány papírlapot.

Line ment előre. Itt is ugyanolyan leírhatatlan, furcsa szag terjengett, mint a saját pincéjében. Kicsit olyan volt, mint amikor a kimosott ruhákat hosszú ideig nem teregetik ki.

A folyosón elhaladva benézett a kétoldalt nyíló helyiségekbe, és megborzongott a falakból áradó hidegtől.

A széf a legbelső helyiségben volt. A magasan elhelyezkedő ablakon át beszűrődő napfény megvilágította a padlót. Line a sárga sugarak útjába állt, és a hasára tette a kezét.

A széf valóban hatalmas volt, és olyan széles, hogy épphogy beférhetett az ajtón. El sem tudta képzelni, hogyan cipelték le a lépcsőn.