DR. JEFFREY REDIGER

Teljes gyógyulás

Az immunrendszer és az elme ereje

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jeffrey Rediger, M. D.

Cured

Flatiron Books, New York, 2020

Copyright © Jeffrey Rediger, 2020

Hungarian translation © Dr. Molnár Csaba, 2025

Hungarian edition © Open Books, 2025

Fordította Dr. Molnár Csaba

A fordítást az eredetivel összevetette Dési András György

A fordítást szakmailag ellenőrizte Dr. Pukoli Dániel

Egészségügyi problémáival forduljon orvoshoz! Ez a könyv nem helyettesíti a szakszerű segítséget. A szerző és a kiadó nem vállal felelősséget az itt szereplő tanácsokból következő esetleges egészségügyi problémákért.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Szerkesztő Laik Eszter

Borítóterv Déri Ákos

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-274-7

ISSN 2786-4243

A sorozat további könyvei:

Kelly A. Turner:
Gyógyulástörténetek (előkészületben)

Dr. Nasha Winters – Jess Higgins Kelley:
Metabolikus egyensúly (előkészületben)

Tartalom

Bevezetés – Nyissuk ki az orvosi csodák feketedobozát!

ELSŐ RÉSZ – LENYŰGÖZŐ IMMUNITÁS

Első fejezet – Cél a lehetetlen!

Második fejezet – Született gyilkosok

Harmadik fejezet – Egyél, hogy gyógyulj!

Negyedik fejezet – Hajts le a betegség-szupersztrádáról!

Ötödik fejezet – Szánd el magad a gyógyulásra!

Hatodik fejezet – A gyógyuló szív

MÁSODIK RÉSZ – A CSODÁLATOS ELME

Hetedik fejezet – A gyógyító hit és a hit általi gyógyulás

Nyolcadik fejezet – A placebo ereje

Kilencedik fejezet – Az identitás meggyógyítása

Tizedik fejezet – Senki sem azonos a betegségével

Tizenegyedik fejezet – Gyógyító halál

Tizenkettedik fejezet – Égesd fel a hajókat!

Végkövetkeztetés – A remény és a lehetőségek orvostudománya

A szerző megjegyzése

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Ezt a könyvet Rachael Ann Donaldsnek ajánlom, aki csodálatos színekkel ajándékozta meg az életemet, illetve azoknak, akik történetéről még szót kell ejtenünk.

BEVEZETÉS

Nyissuk ki az orvosi csodák feketedobozát!

Kétféleképpen csaphatjuk be magunkat. Egyrészt hihetünk abban, ami nem igaz. Másrészt hátat fordíthatunk annak, ami igaz.

SØREN KIERKEGAARD[1]

2008-ban Claire Haser bizakodóan tekintett a jövőbe. Hatvanhárom éves volt, saját ritmusa szerint élte az életét, a hétköznapok buktatói sem okoztak neki gondot. Úgy tűnt, a tervei megvalósulnak, méghozzá éppen úgy, ahogyan elképzelte. A férjével együtt már alig néhány évük volt hátra a nyugdíjig. A gyerekeik felnőttek, önálló életet éltek, és egy sereg egészséges unokával ajándékozták meg őket. Claire és férje felnőttkoruk legnagyobb részét az oregoni Portlandben töltötték, és élvezték a városra jellemző időjárást, a gyakorta szemerkélő esőt, a zöldellő parkokat és a vörös téglás házakat. Claire szinte egész életében egészségügyi adminisztrátorként dolgozott: reggeltől estig az íróasztala mögött ült egy neonfénnyel megvilágított irodában, miközben elborította a papírmunka.

Claire és a férje imádták Portlandet, mégis arról álmodoztak, hogy nyugdíjas éveiket Hawaiin töltik. Évek óta takarékoskodtak, tervezgették a költözést; már szinte karnyújtásnyira volt tőlük a cél. De Claire elégedett, nyugodt élete egyszer csak kibillent az egyensúlyából – nem volt többé fogódzó, amibe belekapaszkodhatott. Aggasztó, bizonytalan eredetű tüneteket tapasztalt magán – egyre gyakoribb hányingert, késszúrásszerű fájdalmat a hasában –, ezért orvoshoz fordult, aki CT-vizsgálatra küldte. Így hát Claire felfeküdt a készülék vizsgálóasztalára, két karját az utasításoknak megfelelően a feje fölé emelte, próbált egyenletesen lélegezni, és remélte, hogy a testét feltérképező komputertomográf nem talál majd benne betegségre utaló nyomokat. A vizsgálat azonban egy nagyjából két centiméteres csomót tárt fel a hasnyálmirigyében, majd a biopszia, vagyis a szövetmintavétel a remény utolsó morzsájától is megfosztotta: az elváltozás rosszindulatú volt. Rák. Claire hasnyálmirigyében adenokarcinómát diagnosztizáltak: ez a hasnyálmirigyrák brutális és kezelhetetlen változata.

A rák baljós szó a társadalmunkban. Modern szörnyeteg, amelyről mindenkinek azonnal a súlyos betegség és a halál jut az eszébe. Valójában sokféle rák létezik: változó, hogy mennyire gyógyíthatók, és hogy milyen eséllyel húzódnak vissza. Léteznek olyan fajtái, amelyek nem végzetesek, ezekben az esetekben a beteg nem a rákban, hanem a rákkal együtt hal meg, hiszen a daganat sok éven keresztül csendben élhet a szervezetben, anélkül hogy bármilyen problémát okozna, mígnem az illető valamilyen más okból elhalálozik. Egyes daganatok lassan, de folyamatosan növekednek, mások éveken keresztül hol gyarapodnak, hol zsugorodnak. Számos rák okoz halált, ha nem kezelik; a beavatkozásra viszont igen jól reagál – legyen az műtét, kemoterápia vagy sugárkezelés. Bizonyos típusai maguktól elmúlnak, más fajtákra nem hat a kúra, így csupán palliatív (panaszokat, fájdalmat csökkentő) terápia jöhet szóba, ami csupán azzal a reménnyel kecsegtet, hogy lassítja a tünetek súlyosbodását. És sok olyan daganatos betegség létezik, amely e két véglet között helyezkedik el, súlyosságuk tág határok között mozog.

Claire daganatáról, vagyis a hasnyálmirigy-adenokarcinómáról tudjuk, hogy a létező leghalálosabb hasnyálmirigyrák. Lefolyása szélvészgyors, a vége brutális. Az Egyesült Államokban évente nagyjából negyvenötezer esetet diagnosztizálnak, Európában ennek a dupláját. A legtöbb beteg a diagnózis után egy éven belül meghal. Férfiaknál és nőknél egyaránt ez a negyedik leggyakoribb rákos eredetű halálok, és az előrejelzések szerint hamarosan a harmadik helyre lép el elő.

A hasnyálmirigy-adenokarcinóma diagnózisa egyenlő a halálos ítélettel. Nem az a kérdés, meghal-e a beteg, hanem az, hogy mikor. De miért ilyen veszedelmes ez a kór?

A betegség korai stádiumában még nem jelentkeznek tünetek. A rák csendben, lopakodva fejlődik. Amikor az első tünetek megjelennek – étvágytalanság, súlyvesztés, hátfájás, időnként enyhe sárgaság (vagyis a bőr és a szem halványsárgás árnyalata), rendszerint már túl késő. Ekkor a daganat általában már áttéteket (metasztázisokat) képzett a szervezet más részeiben. A kezelés meghosszabbíthatja az életet, de nem mentheti meg. A hasnyálmirigyrákos betegek nagy többsége (96 százaléka) a diagnózist követő öt éven belül meghal. A legtöbben ennél sokkal korábban: folyamatos kezelés esetén az átlagos túlélési idő három-hat hónap. Ebből a szempontból Claire szerencsésnek mondhatta magát, hiszen az orvosok egy évet adtak neki.

A jövő, amelyet Claire addig elképzelt – a kertje, Hawaii, a férjével töltött csendes nyugdíjas élet – egyik napról a másikra szertefoszlott. A betegség hurrikánként söpört végig az életén, és összetörte az álmait.

A diagnózis kézhezvétele után még két hét telt el, mire Claire találkozhatott a sebésszel. A családja és a barátai döbbenten vették tudomásul, hogy ilyen sokat kell várakoznia – hiszen agresszív hasnyálmirigyrákkal küzd! Hát nem arra lenne szükség, hogy kivágják belőle a daganatot, amilyen gyorsan csak lehet? Hogyan élhetne így még hetekig, tudva, hogy ott növekszik benne a tumor, amely talán agresszívabbá válik, talán továbbterjed? De az asszony örült a szünetnek. Időre volt szüksége, hogy összeszedje magát. Ahogy megtudta a végzetes hírt, az élete hirtelen egy furcsa álomhoz kezdett hasonlítani. Váratlanul olyan közelinek tűnt az út vége, szinte látta, ahogyan a vonat egyenesen a szakadékba repíti. Felfoghatatlan volt. Mindezt csak tetézte, ahogy az orvosok bántak vele: akár egy kipipálandó rubrikával, egy testtel, amelyet tovább kell küldeniük a következő beavatkozásra. Az egészségügyi ellátórendszer ridegségével szembesülve Claire úgy érezte, mintha egy gépezet ejtette volna csapdába. Mintha egy futószalag vitte volna megállás nélkül az egyik munkaállomástól a másikig. Az egész folyamat merev, személytelen és rutinszerű volt.

Hazatérve azonnal tanulmányozni kezdte a betegségét. Falta a könyveket, a cikkeket, a weboldalakat, fáradhatatlanul keresett legalább egy gyengécske reménysugarat – bármilyen információ segített volna, amelyről az orvosok talán megfeledkeztek. De bármit olvasott, csak megerősítette, amit már tudott: ezt a fajta rákot senki sem éli túl. Claire szabályosan felforgatta az internetet, hogy legalább egyetlen, visszahúzódó hasnyálmirigyrákról vagy túlélésről szóló történetet találjon – de még csak hasonlóra sem bukkant.

Az egyetlen esélye egy Whipple-műtétnek nevezett eljárás volt. A módszert a kidolgozójáról, Allen Whipple-ről nevezték el, és igen drasztikus operációt takar, amelynek során eltávolítják a hasnyálmirigy egyes részeit, illetve az epehólyagot és a vékonybél bizonyos szakaszait (a duodenumot és a jejunumot, vagyis a nyom- vagy patkóbelet, illetve az éhbelet) – ezért hívják a beavatkozást latinul pancreaticoduodenectomiának –, sőt esetlegesen a gyomor és a lép bizonyos részeit is. A műtétnél súlyos komplikációkkal és utólagos következményekkel kell számolni, végtére is a hasnyálmirigy fontos feladatot lát el – többek között a vércukorszint szabályozásáért és a táplálék lebontásáért felel –, márpedig épp ennek a szervnek egy részét távolítják el. A hasnyálmirigy enzimjei rendkívül erős hatásúak; a szivárgásuk, ami igen gyakori műtéti szövődmény, kínzó fájdalommal jár. Claire megtudta, hogy utólag fájdalmai lehetnek, ödémák (vizenyős területek) alakulhatnak ki a testében, gyakori gyomorgörcs és szörnyű gázképződés bánthatja majd. Hosszú távon pedig a cukorbetegség, a vérszegénység, illetve a legkülönfélébb emésztési zavarok megnövekvő kockázatával kell számolnia, amitől gyenge és kimerült lehet, valamint vitamin- és ásványianyag-hiányállapotok léphetnek fel nála.

Claire az új információkon törte a fejét, képtelen volt elaludni, késő éjszakáig fennmaradt, és leírta a kérdéseit: azt tervezte, hogy az esedékes konzultáción majd mindent megbeszél a sebésszel.

A Whipple-műtét az egyetlen esélyem? Ha elvégzik az operációt, elképzelhető, hogy cukorbeteg leszek, és gyomorbénulás lép fel nálam? Képes leszek valaha újra normálisan enni? Lesznek fájdalmaim? Ha igen, meddig? Mennyi időbe telik a felépülés? A leírásokban szereplő levertség elmúlik valaha? Sokszor végezte már ezt a műtétet? Ezek sikeres beavatkozások voltak? Milyen gyakran végzik ezt az operációt ebben a kórházban? Mekkora sikerrel?

A sebész a találkozójukon elmondta, hogy a várható eredmények nem túl szívderítőek. Nyers és őszinte volt, amit Claire nagyra becsült. Hiszen épp azt kérte az orvostól, hogy legyen egyenes vele, és ő így is tett. Elmondta, hogy Claire adenokarcinóma-daganata két centiméteres, tehát kimetszhető, ami azt jelenti, hogy el lehet végezni rajta a Whipple-műtétet. Sőt, ez az egyetlen esélye az élete meghosszabbítására. De az eljárás kockázatos – hosszadalmas, tökéletlen, és kétséges a kimenetele. Az orvos elővette a sebészeti atlaszt, és kinyitotta a Whipple-műtétet lezáró eljárásokat taglaló fejezetnél. A rajzok sorra vették azokat a módszereket, amelyek segítségével „össze lehet rakni” a beteget, miután „szétszedték”.

– Látja, milyen sokféle módon lehet lezárni az emésztőrendszerben ezt a beavatkozást? Tudja, mit jelent ez? – Az orvos szigorúan Claire-re nézett. – Azt, hogy egyik sem igazán megfelelő.

A sebész ezután elmondta, hogy az operáció akár nyolc órát is igénybe vehet. Azt sem titkolta, hogy a műtőasztalon stroke (agyi érkatasztrófa) vagy szívleállás is felléphet. A beavatkozás közben bekövetkező halál kockázatát illetően a statisztikák nem egyértelműek: egyes források szerint mindössze 2 százalék az esélye annak, hogy a páciens műtét közben meghal, más források már 15 százalékos arányt emlegetnek. A sebésznek az volt a véleménye, hogy mindezek után is mindössze ötszázaléknyi a remény, hogy Claire legalább öt évig életben marad. Vagyis az övéhez hasonló rákkal küzdő betegek nagy többsége a Whipple-műtét után is hamar meghal. Ezen a ponton a beszélgetésen részt vevő onkológus közbevetette, hogy az ötéves túlélési ráta inkább a 20 százalékhoz közelít. A sebész azonban ragaszkodott az 5 százalékhoz, és ezen elvitatkoztak egy ideig.

– Nézze – mondta végül a sebész Claire-nek –, egyes orvosok meg fogják próbálni eladni önnek a műtétet. De nekem már semmit nem kell bizonyítanom, számos ilyen operációt végeztem. Van egy jachtom, szóval, több pénzre sem vágyom.

Nem kérdés, hogy ez az orvos is Claire gyógyulását tartotta szem előtt – sebészként arra képezték, hogy rendbe hozza a testet, hogy pontos mozdulatok és a tudomány segítségével csodát műveljen. Egyúttal azonban a pőre igazsággal is szembesítette a betegét – pontosan úgy, ahogy ő ezt kérte tőle.

Claire hazatérve YouTube-videókba merült, amelyekben a Whipple-műtéten átesett betegek vonaglottak a fájdalomtól, és az operáció szörnyű következményeit ecsetelték. Rákeresett a túlélési arányról szóló statisztikákra, sírt és imádkozott. Feltett magának néhány nehéz kérdést. Milyen mértékű fájdalmat vagyok képes elviselni? Mekkora kínszenvedéssel akarok együtt élni az életem hátralévő részében? Miféle korlátozásokat fogadok el? Tudok-e úgy élni, hogy többé nem túrázhatom a hegyekben?

Claire végül úgy döntött, nem vállalja a műtétet. Nem akarta a hátralévő idejét egy bizonytalan vagy reménytelen gyógymódba kapaszkodva tölteni, és semmi kedve nem volt örökké orvosi várótermekben, rendelőkben ücsörögni.

– Úgy döntöttem, hagyom, hogy a természet tegye, amit tennie kell – mesélte nekem jóval később. – Elhatároztam, hogy a hátralévő időmet a lehető legboldogabban fogom tölteni.

2013-ban, öt évvel a diagnózis és a lehangoló előrejelzések után Claire kórházba került egy rákkal nem összefüggő betegség miatt, és hasi CT vált szükségessé. A betegség felfedezése óta most először került sor nála bármiféle képalkotó vizsgálatra. Mivel Claire az elmúlt öt évben a halálra készült és az életre koncentrált, gyorsan telt az idő. S bár ez alkalommal nem a hasnyálmirigyét vizsgálták, a felvételeken mégis világosan látszott, hogy a korábbi tumornak nyoma sincs. Ahol a daganat volt, most semmi sem látszott.

Az orvosok nem hittek a szemüknek, ezért újra ellenőrizték az eredeti diagnózist, és elővették az akkori biopsziából származó mikroszkópos szövetmintákat. Meg voltak róla győződve, hogy öt éve valami hiba történhetett. De nem tévedtek annak idején. Claire hasnyálmirigy-adenokarcinómája – mindenféle kezelés és műtét nélkül – hihetetlen módon eltűnt.

Hogyan lehetséges ez? Senki nem tudta a választ, még Claire sem. Az orvosok csak azt tudták, hogyan nem kezelték a beteget: nem került sor műtétre, kemo- és sugárterápiára. Amikor beszéltem Claire-rel, elmesélte, hogy az első ijedtség után fontos részleteket változtatott meg az életében, de az orvosokat nem érdekelte, hogy mit csinált, sőt hallani sem akartak róla. Közölték a páciensükkel, hogy a tapasztalataival „az orvostudomány nem tud mit kezdeni”. Vagyis az esete ritka kivétel, egy a millióból, és ezért a szakemberek figyelmen kívül hagyják.

Claire gyógyulását sokan csodának tartják. Az orvostudomány ezeket az eseteket spontán remissziónak (visszahúzódásnak) nevezi. De mindegy is, milyen nevet adunk neki, az efféle gyógyulásokat alig vizsgálják, így olyasféle feketedoboznak számítanak, amelyet még senki sem nyitott fel.

Bár spontánnak, azaz ok nélkülinek tekintik őket, a legtöbb esetben valójában nem is keresik az okokat. Az orvoslás története során az objektív tudomány eszköztárát szinte sohasem használták a gyógyíthatatlan betegségekből történő megmagyarázhatatlan felépülések vizsgálatára. A józan ész azt diktálná, hogy pont ezeket az eseteket kellene igazán alaposan körüljárni, hiszen talán a gyógyítás új útjait tárnák fel előttünk. Ennek ellenére a spontán remisszió (SR) szinte teljesen feltérképezetlen tartomány. A Claire-éhez hasonló eseteket a köznyelvben „isteni szerencsének”, a statisztikában „kiugró értéknek” nevezik; magyarázatként pedig egyszerűen elfogadják, hogy… megmagyarázhatatlan. Szerintem azonban az orvostudomány különleges esetei csak annyira számítanak „isteni szerencsének” vagy „kiugró értéknek”, amennyire az élet más területein előbukkanó kivételes tehetségek. Serena Williams vagy Michael Jordan nyilván kiemelkednek a tömegből, ugyanakkor ragyogó példái az emberben rejlő lehetőségeknek. Aki a technikájukat és a módszereiket tanulmányozza, az rájöhet, hogy mivel javíthat a saját eredményein.

1968-ban a mexikói olimpián Bob Beamon amerikai távolugró végigsprintelt a pályán, az ugrógödör szélén elrugaszkodott, és a levegőbe emelkedett. A versenyről készült felvételeken olyan, mintha madár módjára szállna: a mellkasa nekifeszül a levegőnek, és a lábát előrenyújtva készül a landolásra a homokban. Beamon több mint hatvan centimétert javított az addigi világrekordon, a nézőknek leesett az álluk, a távolugró gyakorlatilag véget vetett a versenynek. A jelenlévők szerint az ugrás minden képzeletet felülmúlt. Még a mérőműszer mérési tartományába sem fért bele – nem csoda, hogy az évszázad ugrásaként vonult be a történelembe.

Tudósok és versenyzők azonnal megkísérelték megfejteni Beamon titkát, az utóbbiak azért, hogy legyőzhessék őt. De új világrekordot még így is csupán huszonhárom évvel később sikerült felállítani. Ha viszont az orvostudomány szembesül ehhez hasonló esettel – vagyis egy gyakorlatilag halálra ítélt páciens váratlan gyógyulásával –, azt az egészségügyi ellátórendszer a saját kudarcaként éli meg. Ezekben a lenyűgöző esetekben a szakemberek fenyegetést látnak, nem inspirációt, és magyarázat nélkül elvetik. Rejtély. Csoda. Megmagyarázhatatlan szerencse. Kiugró érték. Tele vagyunk címkékkel, de magyarázataink nincsenek.

Az emberi történelem során számos elképzelés látott napvilágot arról, hogy honnan erednek a betegségek. Néhány száz évvel ezelőtt a legtöbb kultúrában még természetfeletti eredetet tulajdonítottak nekik: mindenki úgy gondolta, hogy Isten akaratát tükrözik, esetleg büntetést hordoznak, vagy gonosz szellemek akarnak ártani az embereknek. Az ókori egyiptomiak például amuletteket hordtak, hogy azok védjék meg őket a betegségektől, miközben a sebekre és horzsolásokra mézet kentek (ami valóban antibakteriális tulajdonságokkal bír). Ha valaki rosszul lett, az orvos sokszor hánytatást rendelt a számára. Úgy gondolták, hogy a betegségeket a szervezet csatornáinak eltömődése okozza, ezért a „dugulást” kellett elhárítani. Ha az ókori Görögországba születtünk volna, valószínűleg abban hinnénk, hogy az emberi testet olyan elemek alkotják, amelyeknek egyensúlyban kell lenniük. Betegség esetén a kibillent egyensúlyt helyre kell állítani. Ilyen esetekben az ókori görögök Aszklépioszhoz, a gyógyítás istenéhez fordultak, és felkerestek egy aszklépieiont, vagyis gyógyító templomot, ahol átestek a katharsziszon (megtisztulás), esetleg álomterápiával vagy tényleges orvosi beavatkozással kezelték őket – ez utóbbit testi és spirituális módszerek összessége alkotta.

Noha a legtöbb ősi kultúra gyógyító eljárásai elsősorban a varázslatra, a vallásra és a babonákra támaszkodtak, a fejlődés ezen a területen is mindig új eredményeket hozott. Az emberiség egyre mélyebb ismereteket szerzett az anatómiáról; a betegségeket és az egészséget magyarázó elméletek a megfigyelések, illetve a szerencsés próbálkozások révén fejlődtek. Megismételhető módszerek jöttek létre a különféle sérülések és kóros állapotok kezelésére, gyakran használtak gyógynövényeket, amelyek a modern gyógyszerek előfutárainak tekinthetők. A betegségek eredete ugyanakkor továbbra is megfejtetlen maradt. Vajon hogyan alakul ki a sokféle kórság, és miért választják ki az egyik embert, miközben megkímélik a másikat? Némelyek továbbra is az érvágásra, az asztrológiára és hasonlókra hagyatkoztak, másoknak feltűnt, hogy a betegségek egy részét a koszos ivóvíz és a szennyvíz okozza, ezért fontos tisztán tartani a testünket, a városainkat és legfőképpen a vizünket – noha azt még nem értették, hogy miért.

Időszámításunk előtt 36-ban Marcus Terentius Varro római tudós kiadta A mezőgazdaságról című könyvét, amely gazdálkodóknak szóló tanácsokat tartalmaz. Az állattartásról szóló fejezetben óva int attól, hogy az állatokat mocsár mellett tartsák, mivel elmélete szerint ott „bizonyos apró állatok fejlődnek ki, amelyeket szemmel nem láthatunk, s a levegőn át behatolnak testünkbe a szájon és orron keresztül, és súlyos betegségeket okoznak”.[2] Ez a gondolat az elmélet szintjén maradt, hiszen akkoriban még nem tudták bizonyítani.

Girolamo Fracastoro itáliai orvos munkája, A fertőzésről és a fertőző betegségekről 1546-ban jelent meg. Elmélete középpontjában apró, gyorsan szaporodó kórokozó lények – vagyis a mikroorganizmusok – állnak, amelyek emberről emberre terjednek érintés révén, vagy a szél repíti őket tovább. A maga korában jól fogadták az elképzelést, pedig semmilyen valós bizonyíték nem támasztotta alá. Az ötlet később kikerült a köztudatból, és szinte teljesen megfeledkeztek róla. Végül Louis Pasteur francia vegyész fejlesztette ki a róla elnevezett patogénölő technológiát (a pasztörizálást), és az 1860-as években végérvényesen megszilárdult a kórokozó-elmélet. Bár Pasteur felfedezése hatalmas ugrás volt az orvoslás számára, egyúttal szigorúan be is határolta a betegséggel és egészséggel kapcsolatos elképzeléseinket. E zárt gondolatrendszer alapelve: öld a kórokozót! Talán olyan erővel koncentrálunk a magunk elé tűzött feladatra, hogy közben nem vesszük észre az egészség fontos összetevőit?

Az orvosképzés során a medikusoknak azt tanítják, hogy ne vegyék figyelembe a páciens személyes történetét és életeseményeit, hanem a betegség mélyen rejtőző jeleit és tüneteit tárják fel. Önmagunkat korlátozva kizárólag a patológiára, hiányokra és funkciózavarokra figyelünk, ahelyett hogy észrevennénk azt, ami minden emberi lényben – e könyv olvasóiban is – jól működik, különleges és nagyszerű, és ebből merítenénk erőt. Ezért aztán rendszeresen követünk el végzetes hibákat, miközben gyógyítani próbálunk. A betegséget kezeljük az ember helyett, és gyakran elkerüli figyelmünket a beteg életének összetett képe, pedig az telis-tele van támpontokkal és izgalmas jelekkel, amelyek mind segíthetnének az egészség felé terelni őt. A tünetekre koncentrálunk a mélyben gyökerező okok helyett, és olyan orvosságokat írunk fel, amelyek sokszor csak elnémítják a panaszokat, ahelyett hogy az immunitást és a vitalitást erősítenénk – ami persze hosszabb és nehezebb feladat. Mérlegelés nélkül külön kategóriába soroljuk a tudatban vagy a testben gyökerező bajokat, ahelyett hogy megértenénk és elfogadnánk a két terület között meglévő kapcsolatot, noha a legtöbb betegség ebből a köztes zónából ered.

És végül: nem figyelünk a lenyűgöző gyógyulásokról szóló történetekre, mert nem illeszkednek a meglévő szabályrendszerünkbe, amely egyetlen okra vezet vissza minden betegséget, és egyetlen gyógymódot rendel hozzá. Tapasztalataim alapján bizton állíthatom, hogy a legtöbb orvoskollégám már találkozott a rendkívüli gyógyulás példáival. Rendszerint nem tudjuk, mit gondoljunk ezekről az esetekről, és mivel nem illenek a gondolkodási sémánkba, inkább felcímkézzük és elfelejtjük őket. Néha az éjszakai ügyeletben az eszünkbe jutnak, és ha egy darabig magunkra maradunk az orvosi szobában, egy csésze kávéval a kezünkben eltöprengünk rajtuk. De mivel nincs rájuk magyarázat, nem írunk róluk cikket: elvégre nincs rosszabb a kollégák gúnyos mosolyánál. Sőt, még azoknak a betegeknek sem beszélünk róluk, akik ugyanabban a betegségben szenvednek, hiszen nem akarunk hamis reményt ébreszteni bennük.

Tizenhét évvel ezelőtt találkoztam először a lenyűgöző gyógyulás egy esetével, amikor éppen csak befejeztem a szakorvosképzést, és pszichiáterként helyezkedtem el. A McLean Kórházban és a Harvard orvosi karán kaptam munkát, illetve egy kis magánpraxist indítottam. Komoly nyomás volt rajtam, mert nagyon szerettem volna orvosként és tanárként is sikert aratni.

Ekkor ismerkedtem meg Nikkivel, az onkológiai ápolóval, aki a massachusettsi kórházban dolgozott. Közös beszélgetésre érkezett a felnőtt fiával. Nem sokkal korábban diagnosztizálták a hasnyálmirigyrákját, és Nikki ahhoz kért segítséget, hogy közölni tudja a rossz hírt a sráccal.

Kicsivel később Nikki közölte: határozatlan idejű szabadságra megy, mert már olyan rosszul érzi magát, hogy nem tudja ellátni a munkáját. Kimerült, már enni is alig tudott, és szörnyen lefogyott. Úgy döntött, hogy elutazik egy brazil kisvárosba, Abadiâniába, ahol egy helyi gyógyító esetleg segíthet rajta. Már mindent megpróbált, amit a nyugati orvoslás kínál a betegség leküzdéséhez, és úgy gondolta, hogy nincs vesztenivalója.

Nagyjából két héttel a távozása után megszólalt a telefon a rendelőmben. Nikki hívott Brazíliából.

– El kell ide jönnie – mondta. – Egyre jobban vagyok, és olyan dolgokat láttam, amik teljesen hihetetlenek.

Egymás után mesélt történeteket azokról a gyógyulásokról, amelyeknek ő is szemtanúja volt, beszélt két lábra álló bénákról és a látásukat visszanyerő vakokról. Egy mellrákkal küzdő nő a gyógyító érintésének pillanatában már érezte, hogy a „fekete köd” eltávozik a mellkasából, és látta, amint a daganat zsugorodni kezd. Nikki hónapokon keresztül hívogatott és írt nekem, de én nem mentem utána. A kórházban nagy volt a hajtás, az egyetemen is meg kellett tartanom az előadásaimat – emellett pedig dolgozott bennem a kétely. Úgy gondoltam, hogy mindenre van magyarázat: átmeneti javulás, téves diagnózis, olyan beteg, aki egyébként is jobban lett volna.

Amikor Nikki hazatért, mintha kicserélték volna. És valóban: az egészségi állapota óriási változáson ment át. Élvezte az életet, steaket evett (az egyik kedvenc ételét) salátával. A Brazíliában töltött idő alatt sokkal jobban lett. Azt mesélte, hogy újra képes szeretetet adni és kapni. Energikus volt, és derűs. Utazása során sokat javult az életminősége. De a története sajnos nem úgy végződik, mint Claire-é. Az igazat megvallva, a legtöbb történettel ez a helyzet. Nikki állapota idővel újra romlani kezdett, és alig egy évvel később legyűrte a rák. De a halála előtt még megkért, hogy járjak utána, mi történik Brazíliában.

Korábban azt olvastam a tudományos folyóiratokban, hogy a spontán gyógyulás nagyon ritka, körülbelül százezer esetből egyszer fordul elő. Ez az adat megkérdőjelezhetetlen igazságként bukkan fel újra és újra a szaklapokban. Így hát elhatároztam, hogy a végére járok, honnan ered a statisztika. Mint kiderült, a szám légből kapott, de olyan sokszor ismételték, hogy végül igazságként vonult be a köztudatba.

Amikor még mélyebbre ástam, és a spontán gyógyulások múltbéli, illetve jelenkori példái után kutattam, meglepő eredményre jutottam. A 20. század során az előre nem látható remisszióról szóló jelentések száma és gyakorisága lassú növekedésnek indult, és a komolyabb hatást elérő szakmai konferenciák, könyvek és újsághírek után rendszerint kiugróan megemelkedett. A kilencvenes évek elején az amerikai Szellemi Tudományok Intézete (Institute of Noetic Sciences) gyűjteni kezdte az összes olyan spontán gyógyulásos esetet, amelyről az orvosi szakirodalomban valaha szót ejtettek. Az 1993-ban publikált, Spontaneous Remission: An Annotated Bibliography[3] (Spontán remisszió – Jegyzetekkel ellátott bibliográfia) című adatbázisban 3500 ilyen felépülést dokumentáltak, ezekről 800 szakfolyóirat adott hírt. Ráadásul azok az előfordulások, amelyekről ténylegesen beszámoltak, csak a jéghegy csúcsát jelentik. Az első, témába vágó előadásomon felvetettem, hogy nekünk, orvosoknak jobban kellene figyelnünk ezekre a kivételes jelenségekre, mert akár tanulhatunk is belőlük, majd megkérdeztem a közönség soraiban ülő kollégákat, hányan voltak már tanúi olyan pozitív egészségügyi változásnak, amely orvosi szemszögből képtelenségnek tűnt. Szerte a teremben kezek lendültek a magasba. Amikor azt kérdeztem, hogy hányan írtak tanulmányt és publikálták a megfigyeléseiket, mindenki leengedte a kezét.

Vagyis nem arról van szó, hogy a jelenség maga elképesztően ritka volna, hanem a félelem és a leszólás kultúrája megakadályoz minket abban, hogy pontosan felmérhessük az előfordulásuk mértékét. Vajon hány konkrét történet maradt ki a szakirodalomból, csak mert a kezelőorvos attól tart, hogy nevetségessé válik a munkatársai szemében? A McLean Kórház, az egyik legrégebbi és legtekintélyesebb amerikai pszichiátriai intézet frissen kinevezett orvosigazgatójaként engem is visszatartott ez a félelem. Én is óvakodtam a megfigyeléseim publikálásától, és pláne nem akartam szakmai segítséget kérni a kollégáimtól. Ennek ellenére nap mint nap tanúja voltam annak, hogy a spontán remisszió felbukkanása pontosan illeszkedik az adott páciens más problémáihoz, függetlenül attól, hogy a pszichiátriai, a sürgősségi vagy egyéb fekvőbetegosztályokon kezeljük. Rendszeresen találkoztam rákkal, diabétesszel, szív-, autoimmun és tüdőbetegségekkel – ezek a nyugati világ legfélelmetesebb gyilkosai. Ma már nyilvánvaló, hogy többet közülük jelentős mértékben életmódbeli tényezők váltanak ki. Egyre határozottabb meggyőződésemmé vált, hogy ha a pácienseim csak a felét kipróbálnák azoknak a stratégiáknak, amelyeket a megmagyarázhatatlan gyógyuláson átesett betegek viselkedésében figyeltem meg, azonnal gyökeres változás állna be az általános egészségi állapotukban, és ezt a hatást nemcsak a betegségben szenvedő személy, de a társadalom egésze is megérezné. Csakhogy a szakmám merev korlátai igen erősnek bizonyultak, és egyáltalán nem volt könnyű kiszabadulni közülük.

Indiana állam egy kis családi farmján nőttem fel, a házunk mellett végtelennek tűnő, sík kukorica- meg szójababföldek terültek el, és a közép-nyugati ég hatalmas kupolája borult fölénk. Amish családból származom. Bár a szüleim úgy kétéves korom táján elhagyták a közösséget, továbbra is az amishok alapelvei szerint éltünk. Állatokat tartottunk, és a legtöbb élelmiszert, beleértve a húst és a gabonát, magunk termeltük. Az anyám kézzel készítette a ruháinkat. A szüleim a tévét, a rádiót és a legtöbb mai kényelmi eszközt meg tevékenységet az ördögtől valónak és félelmetesnek tartották, ezért eltiltottak tőlük. Én túlságosan is elszigeteltnek és kényelmetlennek éreztem ezt a világot, és amint módom nyílt rá, kiszabadultam belőle. Beiratkoztam a chicagói Wheaton Egyetemre, amit a Princeton teológiaszakja követett. Ezután az Indianai Egyetem orvosi karán tanultam tovább, majd a Harvardon szereztem szakorvosi képesítést. Máig emlékszem, hogyan mutatkozott meg nekem a világ – az ajtó, ami addig örökké zárva volt, szélesre nyílt, és számtalan új lehetőséget tárt elém. Égtem a tudásvágytól, és válaszokat kerestem, amikor a Princetonon felvételt nyertem a teológiára. A gyermekkorom elvakultan konzervatív hiedelmeit szerettem volna összeegyeztetni az újonnan szerzett tudással és tapasztalattal. A Princetonon nem találtam választ az egyre szaporodó kérdéseimre, de az ottani mentoromtól megtanultam, hogy a kérdések legalább olyan fontosak, mint a válaszok.

– A cél – mondta – nem feltétlenül az, hogy tökéletes megoldásra találjunk. Hanem az, hogy egyre jobb kérdéseket tegyünk fel. A kérdés minősége ugyanis meghatározza a válasz minőségét.

A kérdéseink jelzőfényként világítanak, és kijelölik számunkra az utat. Ha jól tesszük fel őket, nagy valószínűséggel jó irányba haladunk.

Orvostanhallgatóként aztán fájdalmas meglepetést okozott, hogy az egyetemen egészen másképpen gondolkoznak. Máig nem felejtem el, hol voltam, amikor megértettem, hogy a gyógyítás kultúrája egészen más, mint amilyennek képzeltem, és amire számítottam. A társaim már mind kimentek a nagy egyetemi előadóteremből, de én az óra után még egy kérdést szerettem volna feltenni az aznapi anyaggal kapcsolatban a professzornak.

– Tanulja meg az anyagot, és kész – felelte a prof. – Ne kérdezgessen annyit!

Sokszor hallottam ezt a mondatot, amíg odajártam: Ne kérdezgessen! Ne kérdezgessen! Ne kérdezgessen! Az orvostanhallgatóknak nyilvánvalóan meg kell tanulniuk az anyagot, hiszen hatalmas erőfeszítésbe és hosszú időbe telik, míg megszerzik a gyógyításhoz szükséges alapvető tudást. Engem azonban nagyon bántott ez az intelem, mert rémisztően emlékeztetett arra a világképre, amely meghatározta a gyerekkoromat: hogy a szabályokat sohasem szabad megkérdőjelezni.

Amikor a biflázás parancsa a kérdezés tilalmával párosul, az arra tanítja az orvosokat, hogy fogják be a szájukat, és ne lázadozzanak. Így végül egy olyan rendszer engedelmes alkatrészeivé válnak, amely egyes területeken ugyan hihetetlen haladást ér el, viszont közben újra és újra cserben hagyja a betegeket, mert nem él az összes lehetőségével. Miután két évtizedig dolgoztam az egészségügyben, már magam is jól láttam az elmulasztott alkalmakat – azokat a pillanatokat, amikor talán megadhattuk volna a lehetőséget a betegnek a gyógyulásra, de nem éltünk vele. Végül össze kellett szednem minden bátorságomat, hogy feltegyek néhány megkerülhetetlen kérdést, majd elinduljak arra, amerre a válaszok jelenlegi tudományos ismereteink szerint elvezethetnek – és azután menjek tovább.

A spontán remissziót kutatva nem állnak rendelkezésünkre klinikai vizsgálatok vagy kettős vak kísérletek,{1} márpedig az orvosi világban ezek nélkülözhetetlenek. Pillanatnyilag nem is valószínű, hogy pótolhatnánk őket, mert a spontán gyógyulások körülményeit nem tudjuk szabályozni, halálos betegeken pedig nem volna etikus kísérleteket végezni. E jelenségcsokor megismeréséhez egyszerre kell antropológusnak, detektívnek és orvosszakértőnek lennünk, nyakig kell merülnünk a személyes beszámolók, kórházi kartonok és a jelenleg elérhető tudományos eredmények tengerébe, és talán sikerül apránként megfejtenünk a rejtvényt. Ez a könyv erre tesz kísérletet.

2003 óta készítek interjúkat olyan emberekkel, akik gyógyíthatatlan betegségből épültek fel, és áttanulmányozom a kórtörténetüket. A viselkedésükben és gondolkodásmódjukban egyfajta mintázatra lettem figyelmes. Ma már nem ér váratlanul, ha valaki spontán gyógyulásról számol be. Elutaztam azokba a brazil gyógyítóközpontokba, ahová sok ezren zarándokolnak el a felépülés reményében – és az érvényes orvosi paradigma számára megmagyarázhatatlan arányban meg is gyógyulnak. Egy úgynevezett hitgyógyító nyomába eredtem Amerika szívében, és a saját szememmel láttam, ahogy a hozzá fordulók állapota javulni kezd. Közben folyamatosan gyötört a kétség, és ugyan folytatom a megkezdett munkát, az aggályaim megmaradtak.

Ez a könyv nem érvel amellett, hogy a betegek ne szedjenek több gyógyszert, vagy utasítsák el az orvosi segítséget. A rendelkezésünkre álló gyógyszerek és az egyre újabb orvosi technikák innovatívak, nélkülözhetetlenek, és számtalan életet megmentenek. Ahogy a könyvünkben bemutatott történetek is tanúskodnak róla, a spontán remisszió sok esetben az elhivatott és a szakterületük legjobbjai közé tartozó orvosok hihetetlen erőfeszítéseivel összhangban történik. A megmagyarázhatatlan gyógyulások csupán arra emlékeztetnek, hogy a protokoll szerinti beavatkozások nem mindig elegendők, és rajtuk kívül is elképzelhetőek a gyógyulást elősegítő megoldások.

Vizsgálódásaim során megértettem, hogy csak akkor juthatok el a betegségek gyökeréig, ha elég mélyre ások. Ezt a felfedezést ültettem át a gyakorlatba a saját betegeim ellátása során, hogy ne csupán a tünetek gyógyszeres kezeléséről gondoskodjam. Rövid távon fontos és becsülendő, ha a tüneteket kezeljük, de hosszú távon a betegség gyökerét kell kitépnünk, még akkor is, ha azt sokszor nehezebb megtalálni. A spontán gyógyulások azt a ritkán feltárulkozó lehetőséget kínálják a számunkra, hogy megismerjük a mélyben rejlő okokat. Kötelességünk tehát megvizsgálni ezeket az eseteket, és mindent kideríteni róluk, amit csak lehet. Ezt a tudást aztán a ma még krónikus és gyógyíthatatlan betegségek kezelése során hasznosíthatjuk, egyszerre alkalmazva a modern orvoslás eszköztárát és a lenyűgöző gyógyulások vizsgálatából leszűrt tanulságokat.

Ez a könyv végigköveti a spontán remisszió kutatásával töltött elmúlt tizenhét évem történetét. Az első részben azt mutatom be, hogy honnan indultam: sorra veszem az egészség legalapvetőbb építőköveit. A spontán remissziós eseteknél valami megváltoztatja a betegség várt lefolyását – mégpedig alapvetően. Logikusnak tűnt tehát a kutatást az immunrendszernél kezdeni – a szervezet első és legfontosabb védelmi vonalánál, amely szembeszáll a fertőzésekkel és a betegségekkel. A működésére ható tényezőket vettem górcső alá: az étrendet, az életmódot és a stresszt. Újra és újra azt tapasztaltam, hogy a gyógyíthatatlan betegségek túlélői az életüknek ezen a három területén jelentős változásokat vezettek be (amelyeket a rutinszerű orvosi ellátás során gyakran figyelmen kívül hagynak). Így nem csupán meglepő felfedezéseket tettem azzal kapcsolatban, hogy pontosan hogyan mennek végbe a szóban forgó változások, hanem az elme és a test működésének apró összefüggései, illetve az emberi szív rejtélyei is feltárultak előttem.

Az nem lepett meg, hogy a tudat és a test között fennálló kapcsolat lehetőségek egész tárházát rejti a radikális gyógyulás szempontjából. Azt még a hagyományaihoz ragaszkodó nyugati orvostudomány is elfogadja, hogy a stressz-szintünk és a gondolati mintázataink hatással lehetnek a testi egészségünkre. Arra azonban orvosi tanulmányaim alapján nem számítottam, hogy ez az összekapcsolódás ilyen jelentős mértékű lehet.

A könyv második részében bemutatom olvasóimnak, milyen sok szál fűzi a radikális gyógyulást a gondolatainkhoz, a hiedelmeinkhez, sőt a ritkán vizsgált, alapvető önérzékelésünkhöz. Kutatásaim során előbb-utóbb fel kellett tennem a kérdést: milyen mértékben befolyásolhatja az énkép a gyógyulás esélyeit? A válasz egyszerre megvilágosodásszerű és bonyolult.

Munkám során igyekszem részletes portrét rajzolni a gyógyíthatatlan betegségek azon túlélőiről, akik úgy döntöttek, hogy nemcsak a leleteiket, de az egész életüket is feltárják előttem. Arra törekedtem, hogy mindegyik élet egyediségét a maga teljességében mutassam be, mivel úgy gondolom, nemcsak a hasonlóságok, de a különbségek is rávilágíthatnak a spontán gyógyulások természetére. Ahogy az elismert pszichológus, Carl Rogers megfogalmazta: „Ami a legmélyebben személyes, az egyben a legáltalánosabb is.”[4]

Ezek az esetek arra tanítanak bennünket, hogy olyan biológiai környezetet kell teremtenünk a testünkben és az elménkben, amely elősegíti a gyógyulást. Végtére is, a test meg akar gyógyulni. És sokkal többet tehetünk azért, hogy e gyógyulás feltételei adottak legyenek, mint amennyi az orvosi tanulmányainkból következne. Szeretném megosztani az összegyűjtött tapasztalataimat az olvasóimmal, tartsanak hát velem ezen az úton, vizsgáljuk meg együtt a túlélők eseteit. Fedezzük fel a test és a lélek kapcsolatának korszakalkotó tudományát, és járjuk végig a gyógyulás felé vezető utat, amihez az itt lejegyzett történetek vezetnek. Így jutunk majd el az orvoslás új modelljének alapjaiig, amit az egészség négy pillérének neveztem el. Ez a négy pillér, amelyet meg kell gyógyítanunk, az immunrendszer, a táplálkozás, a stresszválasz és az önkép. A spontán remissziók kutatása még épp csak elkezdődött, tehát nyilvánvalóan nem áll rendelkezésünkre a megoldás. Vannak azonban válaszaim, és sok fontos kérdésem – ezek együttes segítségével már eddig is nagyon messzire jutottam annak megértésében, mi történhet az eddig emlegetett orvosi „csodák” során. A csoda szót gyakran jobb híján használjuk azokra a jelenségekre, amelyeket nem tudunk megmagyarázni. Pedig a csodákra is van magyarázat – csak még nem ismerjük őket. Vagy talán nem is próbálkoztunk megismerni, mert félünk attól, hogy ha kiderül, mi rejlik a hátterükben, elvész a varázsuk, és csökken az erejük. Nagy tévedés! A hihetetlen esetek magyarázatával nem szűnik meg a varázslat. Sőt, ha felnyithatom a korábban megmagyarázhatatlan jelenségek fedelét, és a belsejükbe pillanthatok, az élmény csak fokozza a bűvöletet.

Már évekkel ezelőtt megfogadtam, hogy csak akkor fogok írni, amikor olyan tudásra teszek szert, amelyet mindenképpen meg kell osztanom másokkal. A 19. századi dán filozófus, Søren Kierkegaard éleslátóan fogalmazza meg, hogy milyen a modern élet zajában létezni. Sokakkal ellentétben ő nem akart túlkiabálni másokat. Ehelyett inkább olyasmit kívánt nyújtani az olvasóinak, ami közelebb visz az igazsághoz, és aminek a segítségével újra elkezdhetnek élni.

Reményeim szerint e könyv ugyanígy hat majd. Azért szólalok meg, mert meggyőződésem, hogy sürgősen beszélnünk kell az itt bemutatott esetekről. Ezek a történetek ráirányítják a figyelmet arra, hogy ugyan sok mindent tudunk az egészséges, erőtől duzzadó vagy talán csodálatos élet részleteiről, de egykori tudásunk jó részét mára elfelejtettük. Csak úgy találhatunk újra rá, ha kiszabadulunk a külső-belső zajból, túllépünk az előítéleteken, és visszatérünk az alapokhoz, a nyers és igaz tudáshoz, amely mindannyiunkban megvan, és amelyet mélyre temettünk, de talán még nem enyészett el teljesen.

Noha az e lapokon bemutatott tudományterület még nagyon új, és az elkövetkező évtizedekben sokat fogunk e téren tanulni, azért kell az eddigi eredményeket elérhetővé tennem az olvasók számára, mert ezzel talán milliók gyógyulási esélyei fognak megnövekedni. Azt remélem, hogy a könyvem világos útmutatást nyújt a gyógyuláshoz a krónikus vagy gyógyíthatatlan betegségekkel küzdők, illetve a szeretteik számára, valamint azoknak, akik egyszerűen csak egészséges és erővel teli életet akarnak élni.

A modern orvoslás általában megállapítja a betegséget, amivel a jövőben együtt kell élnie a betegnek, de nem segít abban, hogy milyen lehetőségei vannak, mi lehetne másképpen. Legyen a diagnózis akár cukor-, szív-, autoimmun betegség, depresszió, rák vagy valami más, sem reménnyel, sem a felépüléshez szükséges eszközökkel nem vérteznek fel bennünket – pedig nélkülük nem gyógyulhatunk meg teljesen. Ezért kell a rendkívüli eseteknek a műtőasztalra kerülniük, ahol részekre szedjük őket, és tanulunk belőlük, hogy a valamennyiünkben ott rejlő rendkívüli mindenki számára láthatóvá váljon.

* * *

Claire jelenleg Hawaiin él, ahogyan a betegsége előtt tervezte.

– A diagnózis után már lemondtam róla – mondja. – Aztán mégis valóra vált az álmom.

Oahun lakik a férjével. Velük tartott a lányuk és a vejük is, mindketten zenészek. Az idős hölgy a háza verandáján – amit Hawaiin lanaiának hívnak – tölti az estéit, és onnan élvezi a kilátást. Honolulu fényeit és az ég színének változásait figyeli. Nemrégiben egy hurrikán nagy riadalmat keltett a szigeten, és mindenki súlyos károkra számított. De a vihar végül közel sem volt olyan pusztító, mint amilyennek sejtették. A rákkal is ugyanez volt a helyzet, nem is olyan régen még azzal fenyegetett, hogy pusztító hurrikánként mindent tönkretesz maga körül.

– Minket is megcsapott a szele, de egyáltalán nem volt veszélyes – meséli Claire a viharról. – Szerencsére elhaladt mellettünk.

Mit tegyünk, hogy elhaladjon mellettünk a hurrikán? A válasz nem egyszerű, de könyvünk nem is azoknak szól, akik egyszerű megoldásokat keresnek. A kötet a spontán remisszió mögött rejlő titkok megismerésének hosszú útján vezet végig. Ezen az úton talán rátalálhatunk a tartós egészség és életerő megőrzésének titkára is. Kutatásaim során rengeteg témával kellett foglalkoznom, és mindenütt csak újabb kérdésekre leltem. Így aztán folyton emlékeztetnem kellett magamat: nem az a cél, hogy rátaláljak a végső megoldásra, hanem csupán annyi, hogy jobb kérdéseket tegyek fel. Az első kérdésem ez volt: Mi történt Brazíliában?

JEGYZETEK

Bevezetés – Nyissuk ki az orvosi csodák feketedobozát!

[1] Søren Kierkegaard: Works of Love (A szerelem művei), Princeton University, 2013.

[2]  Marcus Terentius Varro: A mezőgazdaságról. Ford. Kun József, Akadémiai Kiadó, Budapest, 1971.

[3]  Caryle Hirschberg – Brendan O’Regan: Spontaneous Remission: An Annotated Bibliography. Institute of Noetic Sciences, 1993.

[4]  Carl Rogers: Valakivé válni. A személyiség születése. Ford. Simonfalvi László. Edge 2000 Kiadó, Budapest, 2004.

{1} A kettős vak kísérlet során sem a beteg, sem az orvos nem tudja, hogy a vizsgálatban részt vevő személy hatóanyagot tartalmazó szert vagy hatóanyag nélküli placebót kap-e. – A szerk.