AMTAK E-KÖNYVEK

Jules RENARD

Az élősdi

(Fordította: Kosztolányi Dezső)

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-20-3

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

JULES RENARD

AZ ÉLŐSDI

Fordította és az előszót írta
KOSZTOLÁNYI DEZSŐ

Tartalom

JULES RENARD

AZ ÉLŐSDI

Fordította és az előszót írta KOSZTOLÁNYI DEZSŐ

PÁR SZÓ AZ ÍRÓRÓL ÉS A REGÉNYRŐL

I Vernet úr

II Vigyázat!

III Fokról fokra

IV Már megint egy író

V Bemutatkozás

VI Vernet-né

VII Idill

VIII Két fotográfia

IX A drága jó férj

X Az élősdi visszaemlékszik

XI Kartársaim

XII Szavalok

XIII Leeresztem a mérőónt

XIV Kozmográfia

XV Álláshoz jutok

XVI Úton

XVII Jön a tenger

XVIII Hasonlatverseny a tengerrel

XIX Kölcsönös előzékenység

XX A kis kikötő

XXI Kellemetlenségek

XXII Az utolsó stáció

XXIII Álmatlanság

XXIV Bibis a szájam

XXV Jelenet

XXVI Maradok

XXVII Sürgök-forgok

XXVIII Az ebéd

XXIX Marguerite kisasszony

XXX Program

XXXI Lesben

XXXII Elméletek

XXXIII Tökfilkó

XXXIV A csók

XXXV Bús flirt

XXXVI Jaj, az az irodalom!

XXXVII A tengerpart

XXXVIII Vízi idillek

XXXIX Nagy leszek

XL Az irodalmi mandarin

XLI Templomok és temetők

XLII Népiesek vagyunk, a kutyafáját!

XLIII A szabad ég alatt

XLIV Kéjutazás

XLV El kell végre intézni ezt a nőt

XLVI Az úszómester

XLVII Marguerite kisasszony gondolatai

XLVIII Az első úszólecke

IL Haladunk

L Szcéna

LI Az utolsó úszólecke

LII Majdnem liliomot tiprok

LIII Animal triste

LIV Illa berek...

LV Kint vagyok a vízből

PÁR SZÓ AZ ÍRÓRÓL ÉS A REGÉNYRŐL

I

A Modern Könyvtár olvasói különös, izgató írói fiziognómiával ismerkednek meg: Jules Renard-éval, akinek regényét, »A smokk«-ot itt olvassák.

Az író, róla írván, más színű tintába mártja a tollát. Amikor két évvel ezelőtt meghalt Jules Renard - mint egy francia város polgármestere - és a világ összes lapjai nekrológokban siratták, észrevettem, ez a hazug és gyűlöletes műfaj igaz lett, becsületes és őszinte, hogy őt parentálta el. Valami mélyen tragikus van egy igazi író halálában. Nemcsak egy ember hal meg, hanem még valami. Egy kedély alszik ki, egy sajátosan egyéni látás veszik el, egy világ szűnik meg mindörökre. Nincs mód pótolni. Az író univerzum és Jules Renard is az. A vére lüktetése, az idegei bizsergése, az agysejtjeinek játéka valami roppant egyedülálló művészetet jelentett, amely csak belőle jöhetett, egy egyéniség legmélyebb mélyeiről, és ha ez az ember egyszer elnémul, vége a művészetének is, és az idők határtalan messzeségében, soha-sohase születik hozzá hasonló. A szavainak szeszélyes permutációját, az ötleteit, a humorát utánozhatják és ronthatják, de ugyanazt már nem lehet előbűvölni többet. Az író halála majdnem kozmikus gyász. A természet másról álmodik és az az álom, aki ő volt, elfoszlott, az a színes felhő betorkollott a színtelenségbe és a halálba. Hamarább elő tudnak állítani retortában villamos lánggal, kémiai szerekkel egy búzamagot, mint egy mondatot, amit egy művész írt, mert az ő írása végzet, minden szava szükségesség, mert az író nem játszik a szavakkal, de éli őket, mert az igaz ember minden tette harmóniába olvad és összhang, harmónia, szerves élet lüktet az írásaiban is.

Ezt éreztük, amikor Jules Renard meghalt. Közel állottunk hozzá, minthogy humorista volt és közel engedett magához. Az apró dolgok, a részletek részlete kötötte le az érdeklődését. Ha felütöm könyveit, a nagy koncepciókon ott találom az elhullajtott gyaluforgácsokat, amiket nem vet el, de mint munkája eredményét megőriz, pepecselő gonddal egymás mellé rak és bearanyoz. Hiszen semmi se mellékes. Van benne valami naiv keresettség, valami rafinált egyszerűség, valami körmönfont őszinteség, amely szinte szemérmetlen és perverz. A Goncourt-testvérek »calepin«-jére gondolok, arra a kis jegyzőkönyvre, amelybe sétaközben, utazáskor minden ötletüket följegyezték, hogy később valamelyik regényükben a kellő helyen, a kellő beállítással fölhasználják. Jules Renard egyenesen kinyomatja ezeket a teleírt jegyzőkönyveket. A Bucoliques (Bukolikák) és a Coquecigrues (Csacsiságok) című kötetei jórészt ilyen töredékgondolatokból vannak összeállítva.

II

Ha egy különösködő, elfinomult művész, egy túlontúl kulturált ember indul megnézni a tarlókat, az egyszerű szobákat és az embereket, új csodákat fog látni. Jules Renard, aki arra lenne hivatva, hogy bonyolult problémákban vájkáljon, a primitíveket, a parasztot és a gyereket keresi. Milyen a francia paraszt? Előtte alig tudtunk valamit róla. A regényekből és a drámákból csak a francia szalonéletet ismertük, a síkos, csillogó, felületes embereket. Ő megmutatta nekünk a józan, hideg, okos francia parasztot. Nem az otthonában, nem a maga ősi életében, de önmagán keresztül. Jules Renard a szalonba vezeti a parasztot, kultúremberek elé állítja, beszélget vele és úgy bámulja őt, milyen ősi, milyen szótlan, milyen közönyös. Kissé dekoratíven állítja be. Mindig tudjuk, hogy a paraszt is csak az írásért van s csak azért érdekli, mert különös. A naivságot, ezt az érdektelen és jelentéktelen szimplaságot körülveszi az ő másodlagos naivságával, mely már művészet. Fantasztikus kultúrkeretbe szereti berámázni a természetet. Mintha azt mondaná, hogy semmi se olyan egyszerű, mint ahogy hittük, de azért a legbonyolultabb dolgok is egyszerűbbek, mint ahogy első pillanatra látszanak.

Ő az az író, aki a csalódásig hűen tudja utánozni a paraszt szavait, a gyerek selypítését, de azért csak utánozza, és érezzük, hogy utánozza. Jules Renard akarja is ezt. Keresett író, de nem is óhajt másnak látszani. »Hasonlatvadász«, de ő nevezte így magát. Hetekig bolyong a szabad természetben, az erdőben és faluban, hogy aztán egy mesterkélt és megdöbbentő hasonlatot hozzon magával, ami azt a benyomást kelti, hogy íróasztal mellett, könyvek árnyában ókumlálta ki egy ravasz és kedves álmodó. A pulykák a viharban úgy futnak, mint a kifordított esernyők. A rák a tenger bíbornoka. Ősszel a madarak elhagyott fészkére szeretne egy cédulát ragasztani: »Kiadó fészkek«. Egy paradoxonra építette föl írói egyéniségét és az első látszatra csakugyan megtéveszt vele. Később azonban látjuk, hogy ez a keresettség komoly szükséglet, ez a keresettség csak közlési formája az ő becsületes és furcsa művészi egyéniségének s ha egyszerűbb lenne, megtagadná önmagát. Neki két pont között nem az egyenes a legrövidebb út. Az egyszerűség magában véve lapos és unalmas. Ami az írásban egyszerűségül hat, az művészi keresettség.

III

Jules Renard humora is összetett, bonyolult, túlfinomított. Az egyszerűségnek és a keresettségnek ez a művésze nem elégszik meg azzal, hogy az otrombákat, a komikusokat vegye tollhegyre, akiken a polgári humoristák köszörülik az élceiket.

Ez az elsődleges humor. Az ő humora másodlagos humor. A humor humora. Áldozatai többnyire humoristák. Ő magát a hóhért végzi ki. Jules Renard a művészek humoristája. Olyan embereken mulat, akik már majdnem intelligensek s csak egy lépcső választja el őket az igazi magaslattól, de erre a lépcsőre még nem hághattak föl. Fölény van bennük, akárcsak a humoristában. Ezt a hamis fölényt csúfolja ki. Vannak kis piszkos körmű művészecskék, akik maguktelten, szánakozva beszélnek a becsületes filiszterekről, a korai lefekvésről, a munkáról, az egészségről abban a hitben, hogy ők már mindezek fölött állanak. A humorista megmutatja nekik, hogy jóval alattuk vannak. Hiszen ők is nyárspolgárok. A művészet nyárspolgárai, a bohémság rabjai, a virrasztás hivatalnokai, és a napi ötven cigaretta, az írás láza, a kávéházak, a kalandok épp annyira hozzájuk vannak nőve, mint a kövér henteshez a hálósapka és a tubák.

Nincs is köztük semmi különbség.

Ennek a regényének, a L'Écornifleur-nek a hőse is művész és érzőke-lélek, aki ultramodern verseket ír, ritka hasonlatokat farigcsál és Baudelaire-ral, Verlaine-nel képeszti el a jámbor polgárokat. Mégis micsoda mulatságos alak. Ez a smokk mások életét éli. Egy könyvtárat olvas el, mielőtt megnézné a tengert. A tenger pedig untatja, mert nem ad neki új ötletet. Jobb szeretne valami új könyvet olvasni róla. A parasztokat is úgy »tanulmányozza«, lenézően, kegyesen. Nevet rajtuk. A szerepek azonban hirtelen megcserélődnek. A finom kultúrféreg sokkal kisebb, mint a buta falusiak. Jules Renard halálos gúnnyal sújtja a bodorfejű írócskákat. Ez a regény a mesterműve. A hangja mélyről jött. Mintha kissé önmagát is kritizálta volna. Önmagán nevet. Csak a saját hibáinkat tudjuk ily kegyetlenül gyűlölni.

Flaubert, aki erősen hajlamos volt a filiszterségre, egész életében a nyárspolgárokat tépázta.

A hitetlen Heine a hitetleneket.

A keresett Jules Renard a művészieskedőket.

IV

Most pedig valamit a fordításról. Jules Renard-t magyarra tenni nagy munka. Nehezebb és izgatóbb, mint sorsokat összecsendíteni és rímeket esztergályozni. Órákig kell ülni néha egy lapja előtt. A tónusok tónusát adja, irodalmat ír az irodalomról, humort a humorról, s mindezt olyan nép nyelvén kell megérzékeltetni, amely tíz-húsz éve él »irodalmi élet«-et. A hőst, akit Jules »écornifleur«-nek (élősdi, parazita) nevez, smokknak kereszteltem el, aki nálunk - sajnos - típussá lett és leginkább képviselője annak a kasztnak, amely az életben, a művészetben egyaránt élősdi, szomorú nulla.

KOSZTOLÁNYI DEZSŐ

I
Vernet úr

Negyven év körül jár; kissé merev és nehézkes, jól öltözködik. Látni, hogy nem ő gondozza magát és nem is maga öltözködik. A felesége gombolja be, tűzdeli, fésüli. Ritkán múlik nap anélkül, hogy szép, egyenes hajválasztéka össze ne borzolódjék, vagy a nyakkendője fel ne csússzék. De Vernet úr képtelen törődni a toalettjével s éppen ezért reggel mindig elegánsabb, mint este.

Gyengéd kékség sugárzik a szeméből, nehéz szemhéjai majdnem állandóan zárva vannak és hunyorognak. Kissé fel kell emelnie a fejét, előre kell hajolnia, mint azoknak, akik pápaszemen át néznek. Szeme alakja - kajánság nélkül szólván - felettébb hasonlít a disznóéhoz.

Az omnibuszon, amelyen reggel ugyan abban az irányban utazunk mind a ketten, Vernet úr előszeretettel belül ül, ahonnan hosszan nézi a lovak nehéz, rengő farát. A párisi kövezet a legkitűnőbb állatokat nyűvi el. A rendőrség figyelmeztetését Vernet úr mindig betartja, sohase száll le, míg a kocsi egészen meg nem áll. De holmi megbocsátható, hamis szégyen miatt sohase kéri meg a kalauzt, hogy miatta állítsa meg: megvárja, míg egy hölgy szól, s akkor él az alkalommal. Ha senki se szól, makacsul vár, túlhalad a célon, a következő állomásig megy és azután szépen visszaballag.

II
Vigyázat!

Ó, nagyon is résen vagyok! A legutóbbi esetem igen óvatossá tett. Épp most »hagytam el« egy tisztes családot, amelyet szerettem, talán nagyon is s beleborzadok, ha arra gondolok, milyen megaláztatás ért. Eztán csak gyanakodva közeledem az emberekhez. Hogyha a kaland később csütörtököt mond, kell, hogy legalább azt vághassam a szemébe gőgösen és kimérten:

- Nem emlékszik, ön nyújtotta nekem a kezét?

Ha pedig korhol, azt felelem:

- Ön kereste a barátságom!

Mihelyt megölelnek, bölcs előrelátás arra a pillanatra gondolni, amikor majd felpofoznak.

Figyelem őt, látom, hogy jön.

Egyelőre csak a névjegyeinket cseréljük ki.

Viktor Vernet
A Case Művek igazgatója

Passy

Henry

Vernet úr rám néz.

- Csak ennyi?

- Igen - mondom haraggal - csak a keresztnevem írtam a névjegyem csücskébe, mint aláírást. Föléje egész könnyen odabiggyeszthetek pár sort.

Vernet úr mosolyog és szól:

- Nagyon szeretem az eredeti embereket!

De udvariasságból vagy közönyből nem kér közelebbi felvilágosítást.

Üdvözöljük egymást és kalapjaink horzsolják az omnibusz plafonját.

III
Fokról fokra

Ahogy a félbenhagyott horgolást az utolsó szemnél kezdjük újra, beszélgetésünk minden találkozáskor az előbbi diskurzus utolsó szavaiba kapcsolódik. Tapasztaltak vagyunk, hát nem sietünk. Egyszer Vernet úr megmondja, hány éves; máskor, mennyit keres: 15 000 frank. Ezenkívül más üzletekből is csinos jövedelmet húz. Ügyei jól mennek. De az a legkellemesebb, hogy évente két hónap szabadsága van.

Lassan, fokról fokra kirajzolom az életét.

Ma elárulta a felesége keresztnevét: Blanche-nak hívják. Elfelejtett neki új kézelőt adni.

Közlékenyebb is lenne, hogyha nem volnék oly tartózkodó. De nem szokásom ajtóstól berontani. Csak kivételesen.

Néha veszteg maradok, néha tettetem, hogy nem is látom, és bár integet, felmászok az omnibusz tetejére, és néha az is megtörténik, hogy a bizalmát visszautasítva, elveim ellen udvarias vagyok és felajánlom a helyemet egy öreg nőnek, aki a peronon inog.

Vernet úr megkérdezi:

- Micsoda a foglalkozása?

Felelek:

- Szóra se érdemes; három csemetét fogok a betűre.

Vernet úr úgy tesz, mintha értené, mert szereti az eredeti embereket.

- És jól tanulnak?

- Ki hogy. Mind a három kedves fickó. A legidősebb jobb eszű, mint a fiatalabb, a fiatalabb jobb eszű, mint a harmadik. Minden reggel két óra hosszat vesződöm velök.

- Szóval házitanító.

- Az, az. Együtt unjuk magunkat, én és a tanítványaim. De élni kell, azaz segíteni kell a családomat. Most mennek a gimnáziumba. Minő kár! Mert nekem is kéthónapos szabadságom van, az estéim mindig szabadok, lenne időm dolgozni.

Ismétlem a szót: »dolgozni«, túlozva a hangsúlyt és a gesztust. Vajon eljött-e az ideje, hogy kirukkoljak mindennel?

IV
Már megint egy író

Vernet úr: Igazán, csak a feleségemnek veszek újságot, mert nekem nincs időm elolvasni. Alighogy belepillantok a napihírekbe és a tőzsdébe.

Henri: Ez untig elég, de mondja, legalább érdekes, amit írunk?

Vernet úr: Hát ön is ír az újságokba?

Henri: Néha.

Vernet úr: Melyikbe?

Henri: Ó, szóra se érdemes. Hol az egyikbe, hol a másikba. Mindenüvé egy kicsit.

Vernet úr: Sohase láttam a nevét.

Henri: Nem csodálkozom rajta. Álnevek alatt írok. Még olyan fiatal vagyok, nem merek kiállani. Aztán családom is van.

Vernet úr: Mik az álnevei?

Hirtelenül egy csomót találok ki. Amikor az elsőket hallja Vernet úr, rázza a fejét. Az utolsókat azonban megismeri.

- Igen, azt hiszem, láttam valahol.

A csel sikerült. Én is azok közé tartozom tehát, akik újságokba írnak. Vernet úr közeledik hozzám. A házitanító táskája már nem oly unott előtte: talán egy cikk kuksol benne. A köztünk levő korkülönbség is eltűnt. Hasonszőrű embereknek ismerjük egymást.

Vernet úr: Szeretnék öntől valamit olvasni.

Henri: Amit eddig írtam, azt nem érdemes megmutatni. Várjon, míg a regényemet befejezem.

Vernet úr: Hogyan! Ön könyveket is ír?

Henri: Könyveket! Ez sok lenne. Egyszerűen csak pusztítom a papirost.

Vernet úr: Képtelen lennék megítélni, hogy egy könyv jó-e vagy rossz. Nem ismerem ki magam, egy kukkot se értek hozzá. De azt belátom - bármint is van - kutya jó fejének kell lenni annak, aki regényt ír, hogy a mesét ügyesen szője, tájékozódjék az alakjai között és össze ne tévessze Pétert Pállal!

Az omnibusz sarkában vagyunk, a legvégén és míg a kalauz a kocsi másik végén átszállókat ad, komolyan ülünk. Úgy látszik, hogy erkölcsi kapcsok kötődtek közöttünk.

Suttyomban a köpönyegem alatt átnyújtom Vernet úrnak igazi névjegyemet, a kis versfüzetkémet. Ezt annak a tiszteletre méltó családnak a költségén nyomattam ki, melyet »elhagytam«. Mindig van nálam egy példány. Gondosan elő van készítve, hátha valami hirtelen viszony keletkezik. Vernet úr kinyitja, némán. Az ajánlás hízelgő: »kiváló tisztelettel«. És azután most kap életében először tiszteletpéldányt, olyan nyomtatványt, amiért nem kell fizetnie. Ennek ellenében egész egyszerűen meghív vasárnap délután feketekávéra, egy óra felé. A felesége is tudja. Várnak.

Kézfogásunk hosszú, nagyon hosszú, a padok mentén kezdődik, a peronon folytatódik s a lehágón is tart még.

V
Bemutatkozás

Újra várakozom. Most egy nyárspolgári családba pottyanok, vagyis olyan emberek közé, akik másképpen gondolkoznak, mint én.

Aki nem úgy gondolkozik, mint én, az nyárspolgár.

Nagyban készültem az első vizitre. Azzal a biztos tudattal mentem hozzájuk, hogy imponálni fogok, s féltem is, hogy nem fognak megérteni. Úgy határoztam el, hogy megint idézni fogok, kevésbé ismert írókat pécézek ki s már ezzel is meghódítom őket. Amikor gesztikuláltam, a karom elbiggyedt, a térdem megremegett, a nyakam előrerezzent s ezek a gesztusok csak választékos kifejezéseim ragyogó projekciói voltak.

Kivágtam a rezet?

Úgy emlékszem, hogy nem vallottam szégyent.

Kávét ittunk. Azt mondtam, hogy jó, de kicsit forró. Vernet úr a pincéjéről beszélt. Természetesnek találtam, mert volt is benne bora. Nem tudtam megkülönböztetni a finom pezsgőt a bunda-pálinkától, de mégis azt állítottam, hogy a likőr a kis kék poharamban öreg lehet, én legalább úgy érzem.

VI
Vernet-né

Mikor Vernet-né és én beszélni kezdtünk, Vernet úr elhallgatott.

- S ön, asszonyom, vajon mivel szórakozik?

Azt mondtam: »vajon«, általában szeretek ilyen apró szócskákat használni, amelyek szorosabbra fűzik a mondatokat, mert - nézetem szerint - ez imponál a többieknek.

- Kicsit olvasgatok - felelte.

Rögtön kimondom Baudelaire és Verlaine nevét. A nő bevallja, hogy egyiket sem ismeri, s én ahelyett, hogy szigorú vagy részvevő arcot öltenék, mint az, aki valami tudatlanságot fedez fel, hanyagul mondom:

- Sebaj!

Hanyagul ismétlem, hogy sebaj és dicsérni kezdem a nőt, aki semmit se tud.

De Vernet-né tiltakozik.

- Mégis valamit konyítania kell a történelemhez és a földrajzhoz.

- Persze - mondom - és a számtanhoz.

- A zenéhez - mondja ő.

- Helyes, zongorázzék is, de csak egy ujjal.

Nemsokára mindenbe belemegyek. Eléggé jól beszélt. »Művésziesség«, mondta művészet helyett. Szerette a festői költészetet és a költői festészetet. Időnként szerette volna művelni a lelkét, mint ahogy üdülésből és egészségi szempontból tornászunk. Nem titkolta, hogy egy könyv szebb helyein szemét elöntötték a könnyek. Mégis sokat szenvedhetett, és amint a keserűségeiről beszélt, az életét egy hordóhoz hasonlítottam, amely ide-oda gurult, most a mélyén seprő ül, s öt perc múltán, hogy a nőt dicsértem, aki semmit se tud, halkan dicsőíteni kezdtem a nőt, aki mindent tud.

VII
Idill

Nincs gyerekük és unatkoznak. Épp jókor érkezem. A költőt hamisan és helyesen ítélik meg, azaz nem látnak benne holmi lángoló ifjút, sovány őrültet, éhenkórászt és földönfutót, legendás és félelmes szentet, s mégis úgy bánnak vele, mint eredeti és kivételes lénnyel.

Ha dolgozik, ajkukra teszik az ujjukat és így szólnak:

- Dolgozik!

Ha semmire se gondol, így szólnak:

- Hagyjuk merengeni!

Vagy ha ujját homlokára nyomja:

- Mi motoszkálhat most a fejében?

Kezem rövid hajamhoz emelem, mint hogyha a félrecsúszott dicsfényt igazítanám meg rajta.

Vernet-né gombokat varr a férje alsónadrágjára.

- Maga boldog - mondja - hogy életét a művészetnek szentelheti!

Ezen azt érti, hogy életem a művészetnek adom, neki ajánlom és neki áldozom fel. Kicsit papnak tart s bókol a hivatásomnak.

Bevalljam-e, hogy nincs is hivatásom, hogy csak üres óráimban firkálok verseket, mert az apám egyelőre kis évjáradékot ad és ügyesen fenn kell tartanom az illúzióit? Szeretne valamit faragni belőlem, az éjszakát is nappallá teszi, míg egy napon majd észreveszi, hogy a fia közönséges léhűtő és aztán mindent beszüntet.

- Különben - mondja Vernet úr, aki a saját gondolatait követi és most az enyémet súrolja - az apának kötelessége, hogy a saját szájától is megvonja a falatot s a fiainak adja.

Igen, de ez lázító, s ha az apám elvonná a falatot a szájától, udvariasan megkérném, hogy csak tegye vissza.

Vernet úr cigarettázik, mert mindennap tíz óra hosszat dolgozik abban a gyárban, amelyet igazgat. Szemhéjai inognak, mint a rosszul bekapcsolt zsaluk. Néha bezárulnak. Erőlködve nyitja fel s ilyenkor kissé megráncosodnak. A dióhéjhoz hasonlítanak. Cigarettája minden pillanatban elalszik. Meggyújtja. Megint kihamvad. Viaskodik vele. Olyan, mint hogyha gyufaszálakat enne.

Vernet-né: Gombokat varrni nem valami költői dolog!

Mégis szükséges, hogy az alsónadrágok jól álljanak. Vajon most is úgy fog finomkodni, mint múltkor? Mert ő mindabban, amit tesz, gondol vagy mond, megkülönböztet »költői« és »nem költői« dolgokat. Osztrigát enni költői, de levest enni nem költői. Azt mondani: »Vernet«, előkelő, azt mondani: »az uram«, közönséges. A szavakat kiselejtezi, mintha szennyest válogatna, s például a »mell«-et a prózai oldalra vetette, míg a »kebel« a költői oldalon foglal helyet.