részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Éric-Emmanuel Schmitt: Le défi de Jérusalem. Un voyage en Terre sainte

Albin Michel, Paris, 2023

© Éditions Albin Michel – Paris, 2023

Postface © Dicastero per la Comunicazione – Libreria Editrice Vaticana, 2023

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Kácsor Zsolt, 2024

Borítófotó © Getty Images/John Theodor

Minden jog fenntartva

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Miért megyek?

Az egész egy telefonhívással kezdődik. A csöndet gépies türelmetlenséggel szaggatja szét az éles, harsány, vibráló telefoncsörgés, amely ma sorsfordítóvá válik. Éppen írok, és amikor a telefonomra pillantok, látom a hívószámból, hogy Rómából keresnek.

– Sandro vagyok, az olasz kiadód. Engem hívtak föl az ügyedben a Vatikánból. Egészen magas helyről. El tudnának téged érni közvetlenül?

– Interjúról van szó?

Mivel részt vettem már vatikáni médiaeseményeken, veszem is elő a határidőnaplómat.

– Nem! Sokkal fontosabb… Majd elmagyarázzák.

Sandro Ferri mélyről jövő hangja bizonyos fokú izgatottságról árulkodik.

– Sandro, te többet tudsz erről, mint én…

– Igen.

– Nem akarsz elmondani semmit?

– Megadom nekik a számodat, rendben?

Egy megérzés hatása alá kerülök? Teljes egészében nyitottá válok, úgy érzem, mintha szélesre tárult volna bennem egy ajtó. Otthagyom a képernyőt, amin befejezetlenül marad egy mondat, hátralököm a székemet, kisietek a dolgozószobából, lemegyek a konyhába, és átadom magam a teázás szertartásának: kiválasztom a mai naphoz illő teáskannát, 70 fokra melegítem a vizet, előkészítem a szűrőt és az egyéb hozzávalókat, szóval elvégzem mindazon műveleteket, amelyek lefoglalnak, és távol tartják tőlem a kérdéseket. A tudatom nem gyárt semmiféle hipotézist, csak várok bölcsen, mint egy tiszta lap.

Megszólal újra a telefon. Római hívás, ezúttal másik számról. A szentszéki irodájából keres Lorenzo Fazzini, aki dallamos, éneklő franciasággal adja elő javaslatát:

– Itt, a Vatikánban nagyra becsüljük az ön hitét és szabadságát. Nagyon szeretnénk, ha a mi megbízásunkból utazna el a Szentföldre: ha ellátogatna azokra a helyekre, ha találkozna az ottaniakkal, hogy aztán egy könyvvel, mondjuk az útinaplójával térjen haza. Mit gondol?

Ajánlatában a nyilvánvalóság elviselhetetlen ragyogása villan fel. Végre megértem, hogy eddig miért nem sikerült oly sok kísérletem az odautazásra, pedig milyen sokszor álmodoztam róla, sőt az elmúlt években többször el is terveztem, hogy a családdal vagy zsidó barátaimmal elmegyek oda: igazából ennek így kellett lennie.

Csevegünk, és a várható kilátások boldogsággal töltenek el. A beszélgetés végére már szárnyakat növesztek, amiket egy ponton túl visszaránt a kérdés: de mikor?

Hogyan szakítok időt erre a hosszú útra? A horizontomat hónapokig tartó írás árnyékolja be, oda vagyok kötve az íróasztalhoz, hiszen meg kell írnom a Soleil sombre (Borús nap) című könyvemet, az Időutazás című regényciklusom Egyiptomról szóló kötetét, amelyet további öt rész követ majd, amik szintén igénylik a jelenlétemet…

Kénytelen leszek visszautasítani az ajánlatot.

Miért megyek?

Mi értelme végigjárni a betlehemi barlangot, Názáret dombjait, Júdea sivatagát, a Tibériás-tó partját, a Golgotára vezető keresztutat? Az én hitem nem fog megváltozni az ott megtett lépteimtől. Rejtegetnek valamit Izraelben, Palesztinában és Jordániában, bármit, amit a Könyvek eltitkolnak? A szellem nem kövekkel, nem utakkal, nem épületekkel táplálkozik. Nem fontos, hogy hol válik az ember jobb hívővé.

S mégis, mint évszázadok óta oly sok zsidó, keresztény és muzulmán zarándok, én is itt állok most az odavágyódás küszöbén, eltűnődve az ismeretlenen és felmérve a saját tökéletlenségemet: elmenni oda, ahol minden elkezdődött, oda, ahol minden összeállt. Valami vonz oda. Fogalmam sincs, hogy mire vállalkozom, mégis arra vágyom, hogy eljussak oda.

Ezt az elvágyódást egyes filozófusok lealacsonyítják azáltal, hogy hiánynak minősítik. Semminek, amit az ember be akar tölteni, a tátongó üresség kifejeződésének. Én azonban éppen ellenkezőleg: magát a teljességet látom benne. A vágy, hogy elmenjek oda, számomra elhívás.

Miért megyek?

A fotográfia, a mozi, a film megváltoztatta az utazást, mert a pillanatot, amikor lecsukjuk a becsomagolt bőröndjeinket, megelőzi több ezer kép. Ha el is távolodunk a hétköznapi életünktől, már nem az ismeretlenbe távozunk. Eltűntek a világ határai, elveszett az a korábban korlátokkal hermetikusan lezárt átláthatatlanság, amiről álmodoztunk. Ismerőssé vált az idegen, a képi tartalom terének növekedésével pedig enyhült a félelem, így haladunk a már előre megpillantható jövő felé.

Mindemellett Jeruzsálemről csak klisék vannak bennem, semmi más. Semlegesek. Objektívek. Banális képeslapok. Hiányoznak a szagok, a hangok, a hőség, az izzadság, az érzelem, a bódulat, az erőfeszítés, a vesződség. Mindez hiányzik.

Utazás közben megleljük a formát.

Éppen azért mennék én is Jeruzsálembe, hogy formát öltsön a hitem?

Áttanulmányozva a naptáramat a következő két évre, megtalálom a megfelelő időpontot. Rögtön tájékoztatom is Lorenzo Fazzinit: ősszel, a Goncourt-díj bizottsági ülései között volna időm, amikor nem kell írnom, és nem lesz színházi munka sem. A vonal túlsó végén fölcsendül dallamos hangja:

– Galilea és Júdea természeti szépségei szeptemberben egyszerűen káprázatosak.

Vele közösen osztjuk be az izraeli tartózkodásomat, és három időszakaszt különítünk el: először zarándokként csatlakozom egy zarándokcsoporthoz, majd egyedül megyek Jeruzsálembe, végül pedig Fazzini társaságában veszek részt néhány találkozón.

Minden egyes alkalommal, amikor kedvesen megkérdezi, hogy ezen kívül vágyom-e valami másra is, mintha mély verembe zuhannék. Vágyak? Igen, szenvedélyes, őrült, óriási vágy él bennem, de nem tudom, mire. Erős, lángoló, leküzdhetetlen feszültséget érzek, ám a célját nem tudom mire vélni.

Ez kiéhezettség valamiféle találkozásra: személyes vágy valamiért, ami a rajongott elérhetőség középpontjában áll.

Vagy a saját tudatom még előttem is ismeretlen, homályos része talán már tudja, hogy mit fog ott találni?

Vagy egy felettes hatalom készít föl meglepetésre?

Ahogy visszatérek az íráshoz, ráeszmélek, hogy habár csak hat hónap múlva indulok, az utazás a képzeletemben már el is kezdődött, és a regény, amin dolgozom, kétszeresen is megerősít ebben.

A Borús nap című regényem arról szól, hogy i. e. 1650-ben Mózes a Nílus partján összegyűjti a két birodalom, Memfisz fővárosának nyomorgóit, hogy együtt megszabaduljanak a szolgaság rabigájától, és eljussanak az Ígéret földjére, Kánaánba. „Kivonulás Egyiptomból”, ez a rögeszméje. Ami alatt azt érti, hogy egy e világi uralkodó szolgálatán kívül létezik másfajta élet is; hogy a sokistenhit elhagyható az egyetlen istenért; s hogy a birtoklásról és a tulajdonról le lehet mondani a jámbor, erkölcsös, spirituális életért cserébe. Mózes nemcsak a Földet ígéri meg, de a Mennyországot is.

Kánaán! Én magam is azon vagyok, hogy eljussak a vágyott földre. Véletlen egybeesés?

Véletlen egybeesés! A regényem ötlete már megfogant évekkel ezelőtt, és a terveimen azóta semmit sem változtattam.

Véletlen egybeesés… Ezek az óvatos szavak anélkül helyezik egymás mellé a tényeket, hogy összekapcsolnák őket. A véletlenre, a sorsra, a Gondviselésre való hivatkozás inkább egy kívánság kifejezése, semmint megfontolt állásponté. A véletlen egybeesés olyan tátongó üresség, ami előtt az ész minden spekulációja megtorpan. Az értelmezése egyet jelent a kérdés elsöprésével. Intellektuális öngyilkosság. Az elme épségét csak a tanácstalanság menti meg.

A véletlen egybeesések arra ítéltettek, hogy nyugtalanítók maradjanak.

A véletlen egybeesés okai helyett inkább annak hatásait vizsgálom. Az Ígéret földjéről írni, majd oda is menni, ez azt jelzi, hogy a munkám és az életem összhangban van. Ebből az összefüggésből merítek mély vigaszt és újult erőt.

Menj gyorsan!

Hónapokig dolgozom egyhangúan, napról napra ott ülök az íróasztalomnál, nincsen sem szombatom, sem vasárnapom, írok reggel nyolctól este nyolcig minden egyes nap. Amikor Madame Pylinskát vagy Monsieur Ibrahimot játszom a színházban, és emiatt kénytelen vagyok félbeszakítani a munkát, akkor a vonaton és a repülőn írok tovább, sőt még az öltözőmben is, mint múlt pénteken, amikor javítási láz fogott el éppen a sminkasztalnál. Nem sokon múlt, hogy majdnem lekéstem a belépést a jelenetbe.

A könyv rabszolgájává válok, amely a létezését követeli tőlem. Parancsokat ad: emitt egy oázist kell leírnom, amott egy sivatagot; itt az Egyiptomot sújtó tíz csapást kell levezényelnem, majd együtt suttogok a zokogó Naomival; élénk párbeszédeket filozofikus önvizsgálat és elégikus hangú bekezdések követnek, míg a tudományos jellegű lábjegyzetek szigorú ellenőrzéseket kívánnak. Mint egy nádnyelves fúvókát, úgy szólaltat meg a regény, és én engedelmeskedem neki. Hogy teremtőnek érzem-e magamat? Egyáltalán nem. Készséges szolga vagyok, nincs hatalmam semmi fölött, alávetem magamat az erőnek. A képzeletemben élő könyv parancsolva követeli, hogy eljusson az emberekhez; az én felelősségem, hogy felderítsem, előássam rejtekéből, megkapjam és megmutassam a világnak. Közvetítő munkát végzek.

Múlnak a napok, reggel nyolctól este nyolcig, változatlanul.

A művészi tevékenység platonistává tett, és arra késztetett, hogy pontosan megértsem az örök ideákra alapozott elméletet, amely azt bizonyítja, hogy a kis tanítványát Szókratész nem a háromszög fogalmának meghatározására, hanem annak kutatására tanítja. Miként a görög filozófus azt állította, hogy az ideák eleve léteznek valahol, ezért a tudásnak a figyelemre kell redukálódnia, ugyanúgy én is meg vagyok győződve arról, hogy már eleve léteznek regények és novellák valahol, és az írás abból áll, hogy prédára lesünk, mielőtt megszerezzük magát az élő állatot. Fiatalon azt hisszük, hogy alkotunk. Érettebb korban megértjük, hogy megfigyelünk. Öregen tudjuk meg, hogy csak engedelmeskedünk.

Múlnak a napok, reggel nyolctól este nyolcig, változatlanul.

A papírlapok hálójába került regény még mindig parancsolgat. A 101. oldalon túl vékonynak tartja magát, és túl vastagnak a 106. oldalon: hátralépek egyet, gondolkodom, egyetértek és teljesítem a parancsot, emitt újabb részletekbe bocsátkozom, amott húzok belőle. Aztán azzal vádol meg, hogy új útra tévedtem, amit később elhagytam, az egyik nő megjelenésekor ugyanazokat a jelzőket használom, elfelejtettem a vesszőket, hanyagoltam a pontosvesszőt, visszaéltem a késleltetéssel. Minden egyes újraolvasáskor felháborodott szemrehányásokat tesz azzal kapcsolatban, hogy nem vigyázok rá megfelelően, és újabb aprólékos tisztogatásra kényszerít. Az ilyen részletekbe menő beavatkozás gyakran több időt és energiát igényel, mint az a nagyszerű gesztus maga, amely a történetet előhívta. A regényeim az én zsarnokaim.

Múlnak a napok, reggel nyolctól este nyolcig, változatlanul.

De mennyire szeretem ezt a nagy, nehéz, aprólékos és szinte végtelen munkát! A dicsőséges pillanatait éppen úgy élvezem, mint a hálátlanokat. Elmondhatatlan öröm számomra a drámai csavarok megalkotása, a színjátéki fordulatok megtervezése, a helyes fogalmazás, s azoknak a meglepő karaktereknek a felbukkanása, akik szórakoztatnak, megdöbbentenek, akaratom ellenére viselkednek, akiknek sajnálom a hibáit, gyönyörködöm a trükkjeiben, osztozom a bánataiban, és keservesen sajnálom az eltűnésüket. Még azokat a pillanatokat is élvezem, amik egyeseket elbátortalanítanak: amikor az események még számomra is zavarosak, amikor eltévedek és újrakezdem, amikor elakadok, mert nem találom a megfelelő sorrendet, amikor kijavítom a túlságosan sietősen dolgozó írót, aki inkább a szereplők és a cselekmény intenzitásának megragadására ügyel, semmint a mondatok tömörítésére.

Múlnak a napok, reggel nyolctól este nyolcig, változatlanul.

Az írónak az öregedés előnyére szolgál. Az évek előrehaladtával együtt jár az önismeret elmélyülése: megismerjük magunkat, kevesebb időt fecsérlünk el, nem futunk az elismerés után, hanem előnyös tulajdonságainkat a legfontosabb dolgokra fordítjuk, nem nézegetjük magunkat hárommondatonként a tükörben, már felismertük a határokat és azonfelül az összes trükköt, segédeszközt, módszert, amely lehetővé teszi a határokon való túllépést. Húszévesen még vad csikó voltam, akit nem tudtam kezelni és irányítani. Hatvanéves koromra ugyanaz maradtam, de már tudom, hogyan kell a vadlovat megülni és vezetni.

Írok.

Jeruzsálem messze van. Több száz oldalnyi távolságra.

Írok.

Ez a szorgalmas nyár visszarepített tizennyolc és húszéves korom közé, amikor a nyarat feláldozva készültem az egyetemi felvételimre. A munka neheze ugyanaz, de a módszereim jobbak. Mint egy okos földműves, úgy gyakorlom a parlagon hagyást, azt a mezőgazdasági technikát, aminek lényege, hogy a földet, mielőtt újra bevetnék, pihenni hagyják, és ez idő alatt egy másik parcellán dolgoznak. A kreatív és a kritikai agyféltekém közül időről időre parlagon hagyom az egyiket mindennap. Felváltva használom őket, együtt soha.

Reggel bekapcsolom a kritikus agyféltekét, és kijavítom a már megírt oldalakat. Tíz óra harminc perckor kikapcsolom, hogy folytassam a regényírást, mozgósítom tehát a kreatív agyféltekét. Öt óra felé, amikor az utóbbi fáradtnak, vérszegénynek, túl lassúnak tűnik egy-egy váratlan fordulat megírásához vagy ötlethez, kikapcsolom, és újra bekapcsolom a kritikus agyféltekét este nyolcig.

Az agy parlagon hevertetése lehetővé teszi, hogy legalább tizenkét órán keresztül egyfolytában koncentrálni tudjak; a rendszert saját magam alakítottam ki, és sokkal termékenyebbé tesz, mint fiatalkoromban voltam. Az öregedés így válik a hanyatlás ellentétévé.

Most érkezem el Mózes haldoklásának megírásához. A Nébó-hegyről meglátja Kánaánt, az Ígéret földjét, és kileheli a lelkét anélkül, hogy arra a földre betette volna a lábát.

Vissza kell tartani a lélegzetemet és be kell fejezni a regényt. Akárcsak Mózes, én is szinte látom a Jordán folyót. Közeledik a szeptember.

Augusztus utolsó hete. Kimerültség fenyeget, de egy hónappal ezelőtt, annak tudatában, hogy elfogy majd az erőm, megírtam a két utolsó fejezetet. A még jó formában lévő szerző a kimerült szerző segítségére sietett, felkészülve az összeomlásra.

A Borús nap a nyomdában, a Goncourt-díjra pályázó művek elolvasva: mindezt olyan izgatottsággal intéztem, mint amikor az ember a bőröndjét pakolja tele.

Holnap repülök. Többször is meglepődöm rajta, hogy nem érzem magam kimerültnek. A túlhajszoltságomat talán elrejtette az elvégzett feladat feletti öröm és az elutazás miatt érzett türelmetlenség? Vagy talán teljesen meg is szüntette? A fáradtság lehetséges ellenséggé válik, figyelek rá, az pedig rám leselkedik, de nem jelenik meg. Melyik könyvet vigyem? Csak egyet, a bibliámat.

Ennyire keveset még sosem vittem. Általában még két napra is öt-hat kötetet pakolok be.

Számítógép? Kizárt. Csak füzetek és tollak. Szakítva a szokásaimmal, engedélyezem magamnak a szigorúság luxusát.

Tartalom

Jeruzsálem kihívása

Ferenc pápa utószava

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Borítótervező Féder Márta

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 487 7

www.helikon.hu

Forgalmazza:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok

Petrona – SIL Open Font License