A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kate Hewitt: The Night at the Beach, 2023

Fordította
MOLDOVA JÚLIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Isten veled, gyermekem, 2019

Törékeny életek, 2019

A lányomért bármit, 2020

Emlékedből élek, 2020

Éltető remény, 2021

Szerelem a múltból, 2021

Bárcsak visszajönnél, 2022

Búcsú, amely nem tart örökké, 2022

A szív hangja, 2023

Copyright © Kate Hewitt, 2023

First published in Great Britain in 2023
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.
This Hungarian language edition is published
by arrangement with Bookouture, London.

Hungarian translation © Moldova Júlia, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-05-8

Isobelnek, természetesen.
Köszönöm, köszönök mindent. Hiányozni fogsz!

PROLÓGUS

Ott vagyok, ahol soha nem akartam lenni. Soha nem is álmodtam róla, mert anyaként soha nem merünk túl mélyen belemerülni ezekbe a rémálom forgatókönyvekbe, csupán megkerüljük a sötét széleiket, mielőtt gyorsan, hálásan hátrálnánk.

Mi lenne, ha… – mormogjuk talán egymásnak egy csésze kávé vagy egy pohár bor mellett, majd megrázzuk a fejünket, nem merjük szavakba önteni. Azt mondogatjuk magunknak, hogy velünk ez soha nem történhet meg, mintha elháríthatnánk a tragédiát, ha egyszerűen nem beszélünk róla, vagy ha elég óvatosak vagyunk. Ha elég jó anyák vagyunk.

Mégis itt vagyok.

A szívmonitor egyenletes pittyegése az egyetlen bizonyítéka, hogy a gyerekem él, egyszerre megnyugtató és ijesztő a maga rendszerességével, mert arra készülök, hogy abbahagyja, és egy végtelen másodpercig visszatartom a lélegzetemet, miközben várom a következő pittyenést, majd a következőt és a következőt és a következőt. Lassan kiengedem a levegőt, és beszívom újra. Próbálok eljutni egyik pillanattól a következőig.

Az orvos már túl sokszor adott nekem komor prognózist. Ez nagyon komoly. Bármelyik irányba mehet. Nem akarom, hogy túlzottan reménykedjen.

Minden bejelentés rosszabb, mint az előző, és mégis, kapaszkodom a reménybe: tűnő, törékeny, mulandó, mégis ott van. Ez minden, amim van, e nélkül semmi vagyok. A családom is semmi. És így állok itt, hallgatom a kitartó sípoló hangot, és szeretném, ha a gyerekem szeme kinyílna, csak egyetlenegyszer. Kérlek… mutasd meg, hogy élsz. Mutasd meg, hogy sikerülni fog, az összes hiba ellenére, amit elkövettem.

Végiggondoltam az elmúlt hónapokat, megkérdőjeleztem az összes lépést és tévedést, a kiszámított kockázatokat és a komoly hibákat, a védekező manővereket és az elszánt támadásokat, a tettek és reakciók sorozatát, amelyek idejuttattak minket, és azon gondolkodom, mit kellett volna másképp csinálnom. Hogyan akadályozhattam volna meg, hogy ez megtörténjen.

Csak azt akartam, hogy a gyermekem biztonságban legyen.

De lehet, hogy itt rontottam el.

1.

Cara

Öt héttel korábban

– Muszáj mennem?

Felnézek a gondosan lefóliázott krumplisalátás tálból, meglepődve a fiam mogorva hangján. Úgy beszél, mint egy duzzogó hatéves, pedig lassan tizennyolc lesz.

– Hogy muszáj-e… – ismétlem meg óvatosan, mire ő türelmetlenül, kissé elutasítóan megvonja a vállát. Egy emlék villan át az agyamon: Finn négy-öt évesen, izgatottan ugrál fel-le, és arra kér, hogy mondjam meg, mennyit mutat a tűzhely fölött lógó nagy falióra. Hány óra múlva mehetünk, anyu, és most hány óra van?

Egyértelmű változás.

– Nem akarsz jönni, Finn? – kérdezem, igyekszem semleges hangot megütni, leplezve az aggodalmamat, sőt, a bánatomat, hogy végül idáig jutottunk.

A szemét forgatja, és rám veti azt a pillantást, amivel egyértelműen jelzi, hogy hülyének néz, és amit az elmúlt évek során tökéletesített.

– Hát nem.

– Miért nem?

– Mert el akarok menni a barátaimmal – feleli egy csipetnyi gúnnyal, mintha ez fájdalmasan nyilvánvaló lenne, és talán az is, elvégre majdnem tizennyolc éves, és egy ideje már kerüli a szülei társaságát. De most Rossékról van szó, az örök családi barátokról, az éves tengerparti grillezésről, amit tizenöt éve soha nem hagytunk ki, még akkor sem, amikor szakadt az eső. Finn és Bella mindketten januárban töltik be a tizennyolcadik életévüket, és pelenkás koruk óta legjobb barátok. Igaz, ez a barátság az évek során egyre hullámzott, másodikos korukban össze voltak nőve, hatodikban már alig beszéltek egymással, de az utóbbi években, miután a pubertás kínossága elmúlt, valamiféle egyensúlyt értek el. Vagy legalábbis én így gondoltam. Reméltem, talán, ha őszinte akarok lenni, mert annyira akartam, hogy így legyen.

– A barátaiddal – ismétlem ugyanolyan semleges hangon, mire Finn ingerülten fújja ki a levegőt.

– Muszáj mindent elismételned, amit mondok?

– Csak próbálom megérteni. – Egy másik emlék villan át az agyamon: Finn és Bella ötévesen, kéz a kézben, büszkén ragyogva jön be a konyhába. Bella kicsinosította Finnt, rúzzsal, pirosítóval és jócskán túl sok kék szemfestékkel. Rose, amikor meglátta őket, hatalmas nevetésben tört ki, én mosolyogtam és kuncogtam, bár be kell vallanom, kissé meglepett a látvány, ahogy az én masszív kisfiamnak cicasminkje lett. Bella már akkoriban is ügyesen sminkelt, azóta a sokórányi YouTube-oktatóvideóval továbbképezte magát.

Gyönyörű lány, és nemegyszer elgondolkoztam azon, hogy Finn valaha nézett-e így rá, de amennyire én tudom, soha nem tette. És most egyetlen estét sem akar eltölteni sem vele, sem Rossékkal. Sem a saját családjával, ha már itt tartunk. A barátaival akar elmenni.

Mély levegőt veszek, majd lassan kiengedem, elrakom a fóliát a fiókba.

– Finn, ez egyetlen este az egész évből, és ez az utolsó grillezés együtt, mielőtt leérettségizel. – Az utolsó grillezés mind a négy gyerekkel: Finn és Henry, Bella és Elspeth.

Elspeth és Henry tizennégy éves, mindössze két hónap különbség van köztük. Rose és én a születésük előtti egész nyarat a strand nyugágyain fekve töltöttük, és hatalmasnak éreztük magunkat, miközben Bella és Finn a bébimedencében pancsolt. Ugyanolyan jó barátok voltak, mint Bella és Finn, de más, kevésbé nyilvánvaló módon. Eddig úgy tűnt, hogy sikerül átvészelniük a tinédzserkor kínjait, ami kétségtelenül nagyrészt Elspeth okos, csípős magabiztosságának és Henry csendes passzivitásának köszönhető, ahogy Henry hajlandó követni Elspethet, amit ő szerintem élvez.

Finn kitolja az alsó ajkát, ahogy kisgyerekként szokta.

– Ma este mindenki elmegy bulizni. Ez az utolsó hétvége az iskolakezdés előtt.

– Igen, de te tudtál erről. – A dátum soha nem változott, a munka ünnepének hétvégéjén péntek este a két család a westporti South Beachen találkozott. Amikor kicsik voltak, vödröket és lapátokat, gyerek szörfdeszkákat és szélvédőket hoztunk, és egész napos programot csináltunk belőle. Mióta a gyerekek mindannyian tinédzserek lettek, visszavettük ezt egy visszafogottabb esti eseményre – strandfotelek és pokrócok, chips és mártogatós, egy hűtőtáska ital, hamburgerhúsok az egyik piknikezőhely grilljén.

De ettől még fontos. Még mindig úgy érzem, hogy ez a naptáram egyik csúcspontja, sőt – minden dráma nélkül – az életem egyik alappillére. Amikor minden más ingatagnak és bizonytalannak tűnik, amikor a gyerekek készülnek kirepülni, és a férjek hallgataggá és mogorvává válnak, amikor a szülők megbetegszenek, és a barátok eltávolodnak, még mindig ott van ez az egy este a csillagok alatt, emlékeztetve mindarra, ami jó az életemben. A családom, a gyermekeim, a legjobb barátnőm.

A felvetés, hogy Finn nem jön, hogy úgy dönt, inkább nem akar… fáj tőle a szívem és görcsbe rándul a gyomrom. Mindent megteszek, hogy hozzászokjak a gondolathoz, hogy egy év múlva főiskolára megy – Michael folyton arról beszél, hogy neki kell állnia a jelentkezésnek, de én még mindig nem állok készen arra, hogy a családi életünk megváltozzon. Hogy vége legyen, legalábbis bizonyos értelemben. És nem okozhatok csalódást Rose-nak, legjobb barátnők vagyunk, mióta egy baba-mama foglalkozáson találkoztunk, amikor Finn és Bella még csecsemők voltak. Otthon felejtette a pelenkázótáskáját, Bellának pedig sürgősen át kellett öltöznie, az egész terem bűzlött. Mindent adtam neki, kissé zavarba jöttem Rose nevében, de ő nem törődött a többi anyuka felhúzott orrával, a szemükben felvillanó gúnyos ítélkezéssel. Miféle anya az, aki nem hoz magával pelenkázótáskát egy baba-mama foglalkozásra? Alig hat hónapnyi anyaság után máris rájöttem, milyen feszült világ lehet a szülői lét, milyen gyorsan és élesen képes ítélkezni a többi nő feltételezett felsőbbrendűségében. Legalábbis nekem így tűnt, de mindig olyan eltökélt voltam, hogy mindent jól akarok csinálni, és csak féltem, hogy nem fogok.

– Hát, te aztán felkészülten jöttél, nem igaz? – jegyezte meg Rose vidáman, amikor átadtam neki egy csomag biotörlőkendőt (kíméletesebb a bőrhöz) és egy környezetbarát pelenkát (nem olyan hatékony, mint a Pampers vagy a Huggies, de akkor is). – Mindig elfelejtem az ilyen dolgokat. És csak egy órára jöttünk el, de a babák bizonyára tudják, hogyan kell időzíteni a kakilást, nem igaz? – A szemét forgatta, ahogy a feladat természetéhez képest riasztóan lezser gondatlansággal törölgette Bella fenekét. – Még jó, hogy találkoztunk.

Ez a kis beszélgetés valahogy megpecsételte a barátságunkat, Rose a maga túláradó módján úgy kezdett el bánni velem, mintha mindig is a legjobb barátok lettünk volna, könnyedén magával ragadott, és én több mint boldogan pörögtem mellette. Sosem voltam különösen barátkozós típus, túl óvatos, túl csendes vagyok, és így áldás volt, hogy Rose a meglehetősen vakmerő szárnyai alá vett. Mindig is hálás voltam érte.

Most nem hagyhatom cserben.

– Finn, lehet, hogy ez lesz az utolsó grillezésünk Rossékkal – mondom neki újra, miközben beteszem a krumplisalátát a hűtőbe, a ma reggel készített vöröskáposztás saláta mellé. – Ha te és Bella egyetemre mentek…

– Nem arról van szó, hogy halálos betegek vagyunk vagy ilyesmi – szól közbe Finn élesen. – Figyelj, anya, minden évben elmegyek, mióta megszülettem. Nem hagyhatom ki ezt az egyet?

Veszek még egy óvatos lélegzetet, becsukom a hűtő ajtaját, a tenyeremet egy pillanatra a hűvös rozsdamentes acélra simítom, hogy megnyugtassam magam.

– Nem – mondom határozottan. – Sajnálom, de nem teheted.

Finn néhány másodpercig bámul rám – 180 centi, ugyanolyan kócos, sötét hajjal, mint Michaelnek volt, mielőtt elkezdett elvékonyodni a feje tetején. Fölém magasodik, izmos az edzéstől, és attól, hogy az összes iskolai csapatban benne van: focizik, kosárlabdázik és baseballozik. Finn az, akit az iskola büszkén nevez sokoldalúnak, úgy gondolják, hogy egy kis szerencsével, erős esszékkel és személyes referenciákkal talán bejuthat valamelyik elit egyetemre.

Most megereszt egy leheletnyi sóhajt, és sarkon fordul.

– Jól van – mondja, és kisétál a konyhából.

Kifújom a levegőt, hálát adva, hogy még mindig sikerül ragaszkodnom a szülői tekintélyemhez, bár csak épphogy.

Éppen csak elővettem a papírtányérokat és az ünnepi szalvétákat, amikor néhány perccel később Henry oson be, a haja az arcába lóg, keze a rövidnadrágja zsebében. Feszülten várom, hogy megkérdezze, neki muszáj-e jönnie, bár azok az idők, amikor Henry a bátyját utánozta, már rég elmúltak, egyszerűen túlságosan különböznek egymástól.

Míg Finn sportos és magabiztos az iskolában, addig Henry csendes és félénk, a rajzolást és a bonyolult társasjátékokat jobban kedveli, mint a focit vagy a vitaklubot. Tavaly menedéket is talált magának, lett néhány hasonló érdeklődésű barátja, idén nyáron egy egész szombat délutánt azzal töltöttek, hogy a konyhaasztalon a Dungeons and Dragons néhány újrakezdését állították be, a táblán, karakterstatisztikákat és játéktérképeket böngésztek, miközben én mosolyogtam, és hordtam nekik a rágcsákat.

Örülök, hogy megtalálta a társaságát, és hálás vagyok, hogy boldognak tűnik, de nem tudom nem észrevenni, hogy néha kissé óvatosnak tűnik bátyja közelében. Finn nem mindig türelmes Henryvel. Míg a nagyobb fiam renoméja egyre nőtt – idén ő volt a baseballcsapat kapitánya –, a kisebb csendben elevickélt, megelégedve azzal, hogy a „kockák” közé tartozik. És bár én persze nem használnám ezt a szót senkire, csak tudom, hogy Finn néha ezt teszi.

Keserédes nosztalgiával emlékszem vissza az egymáshoz illő ruháikra és a családi szoba szőnyegén vívott birkózómérkőzéseikre, amikor még mindketten kicsik voltak. Mostanában, attól tartok, alig beszélnek egymással.

– Mi a helyzet, Henry? – kérdezem, miközben a papírtányérokat beteszem a nagy, fonott piknikkosárba, amit még nászajándékba kaptunk, és általában csak erre az alkalomra veszem elő.

– Semmi – vonja meg a vállát.

– Várod a ma estét? – folytatom vidáman, némi lelkesedést remélve, bár már tudom, hogy Henry valószínűleg nem fog lelkesedni. Hajlamos mindent visszafogottan kezelni.

Megint megvonja a vállát, lelkesedés nélkül, ahogy vártam.

– Mondjuk.

Ez azért valami, mondom magamnak. Legalábbis jobb, mint Finn válasza, és amúgy is, lehetne annyi eszem, hogy ne várjak lelkesedést egy tizennégy éves fiútól.

Kinézek a felhőtlen kék égre.

– Azt hiszem, remek idő lesz. – Bár meleg és párás, a tengerparton óceáni szellő fog fújni, és a naplemente a Long Island Sound felett biztosan látványos lesz. Megmelegszik a szívem a gondolatra, hogy mindannyian együtt leszünk, ahogy az alkonyat a homokra telepszik – poharak csilingelése, hangok zúgása, a gyerekek nevetése, szentjánosbogarak…

Tényleg nagyszerű lesz. Annak kell lennie, bár tisztában vagyok vele, hogy valószínűleg túl nagy jelentőséget tulajdonítok egy elvben egyszerű pikniknek. Végül is ez csak egy tengerparti grillezés, és az az igazság, hogy még abban sem vagyok biztos, hogy Rossék annyira izgatottan várnák. Rose nem is hozta fel, amíg nem írtam neki SMS-t, és nem is találkoztunk, mióta múlt héten visszajöttek Martha’s Vineyardról.

De szeretném hinni, hogy nagyszerű lesz, hogy valahogy visszatereli az életemet a helyes kerékvágásba, mert itt ez az egy év kimondatlan feszültség Michaellel, anyám betegeskedése, a barátságom Rose-zal határozottan kezd lazulni, az idősebb gyermekem hamarosan elköltözik otthonról… Nem lehet egy jó estém?

A ma reggel sütött csokis keksszel töltött Tupperware edényért nyúlok. Rose-zal minden évben felosztjuk a hozott ételeket, övé az ital és a hús (és egy vega hamburgerpogácsa Elspethnek), én pedig gondoskodom minden másról: a köretekről, salátákról, fűszerekről, desszertről, papírtányérokról és szalvétákról, villákról és késekről, pikniktakarókról és összecsukható székekről. Mindig is így volt, és működik.

Henry a teraszra vezető üvegajtónál áll, a napfény aranyszínnel vonja körbe karcsú alakját. Percek óta nem szólalt meg.

– Minden rendben van, Henry? – kérdezem finoman.

Megvonja a vállát.

– Igen, azt hiszem.

– Alig várod, hogy megint kezdődjön az iskola?

Újabb vállrándítás.

– Talán jövő szombaton meghívhatnád a többieket olyan társast játszani – javaslom vidáman. Már nem Dungeons and Dragonsnak hívják, de valami ilyesmi. – Tudod, az a kalandjáték.

– Igen, tudom – sóhajt, és kibámul az ablakon.

– Biztos, hogy minden rendben? – kérdezem finoman, mert még magához képest is kissé levertnek tűnik.

– Igen. – Kinyitja a száját, mintha mondani akarna valamit, de aztán mégsem teszi.

Beteszem a kosárba a süteményes dobozt.

– Gyakorolhatnál a zongorán – javaslom. – Ötkor indulunk, úgyhogy jó félórád van még…

Henry mintha egy pillanatig tiltakozni akarna, de aztán egy vállrándításra hasonlító bólintással elvonul a nappali felé. Néhány perccel később Bach G-dúr prelúdium és fúgájának élénk hangjait hallom. Henry szorgalmasan gyakorol, és a zongoratanára már megjegyezte, hogy ügyesen játszik – bár „lelkesedés nélkül”. Mégis, az életben a rátermettség sokat számít. Nekem tudnom kellene, sok időt töltöttem azzal, hogy egyszerűen csak megpróbáltam hasznos lenni.

Tovább játszik, miközben befejezem a piknik összepakolását, és megnézem a telefonomat. Michael azt mondta, küld egy SMS-t, ha elindul a munkából, de nem jött semmi, és mostanra már a metró északi vonalán kellene lennie a Grand Centralról, egy óra és tizenöt perc az út háztól házig. Tekintve, hogy kevesebb mint egy óra múlva indulunk, kezdek kicsit aggódni. Arra gondolok, hogy ráírok, megkérdezem, de gyanítom, hogy bosszankodna, nyaggatásnak venné, ezért némi elszánt önuralommal visszatartom magam.

Amíg Henry tovább gyakorol, én befejezem a piknik összepakolását: sütemény, káposztasaláta, saláta, tésztasaláta, humusz és pita, chips, répa- és uborkarudak, egy doboz Pringles és egy zacskó Doritos a tiniknek. Előveszem a farmokkal, mezőkkel és almás kosarakkal hímzett pikniktakarókat – szintén esküvői ajándékok, ritkán használtuk őket – és néhány összecsukható széket. Mindezt a bejárati ajtó mellé teszem, és azon gondolkodom, megkérhetném-e Finnt, hogy rámolja be a kocsiba, de tekintve, hogy még csak nem is akar jönni, nem szívesen pakoltatnék vele, bár tudom, hogy kellene.

Általában ragaszkodom a szabályokhoz, mert úgy gondolom, hogy a határok és a szabályok jót tesznek a gyerekeknek, ettől érzik biztonságban magukat. Tudom: én biztosan értékeltem volna, ha anyám törődött volna velem annyira, hogy megmondja, menjek lefeküdni, vagy felhívja a figyelmemet a zöldségek fontosságára az étkezésben. De most túl ideges vagyok ahhoz, hogy Finn-nel szembenézzek. Rosszkedve van, és ha megkérem, hogy cipeljen ki mindent a kocsihoz, amikor még csak nem is akar jönni, az olaj lenne a tűzre. De nem akarok semmit sem felgyújtani.

Még így is meleg, elégedett érzéssel tölt el az előszobában felhalmozott sok holmi látványa, kézzelfogható bizonyítéka a családunk stabilitásának, a kitartásnak éveken át, a nehéz és a jó időkben egyaránt. Legalábbis én így szeretném látni. Átvészeljük ezt a nehéz időszakot, mondogatom magamnak, bár valójában a nehéz időszakot olyan ködösnek érzem – néha azon tűnődöm, hogy vajon csak képzelem-e Michael távolságtartását, a bosszúság árnyékát, ahogy mintha belopódzna a hangjába. Talán túl érzékeny vagyok? Túlságosan félős, mert egy részem mindig is azon tűnődött, hogy mikor kezdenek majd elromlani a dolgok, még akkor is, ha keményen dolgozom azért, hogy ne romoljanak el?

A mai este, mondogatom magamnak, jó lesz. Annak kell lennie.

Előveszem a telefonomat, és újra megnézem. Fél óra múlva indulnunk kellene, és Michael nem írt, nem hívott. A nappaliból Henry egy temetői hangulatú akkorddal fejezi be Bach fúgáját, a zongora fedele nagyot csattan, ahogy lecsukja.

Gyorsan tárcsázom Michael számát. A negyedik csörgésre felveszi.

– Halló… – Kicsit zaklatottnak hangzik, mintha elfoglalt lenne, és egy ügynök zargatná, pedig tudnia kell, hogy én vagyok az.

– Szia, csak azért hívlak, hogy hol vagy. – Próbálok könnyed hangon beszélni, de tudom, hogy úgysem sikerül. Soha nem tudtam úgy könnyed lenni, ahogy Rose, nevetve élni az életet, gondtalan vállrándítással, könnyed nevetéssel fogadni a szülői lét megpróbáltatásait, pohárral a kezében, a hátára omló hajjal. Úgy tűnik, engem minden elkap keményen, mélyre ássa magát.

– A 4:11-es New Havenbe tartó járaton vagyok, valahol Cos Cob és Riverside között – mondja Michael, és ismét azt hiszem, hallok egy kis élt a hangjában, mintha valami észszerűtlen dolgot kérdeztem volna tőle. Talán így is van.

– A 4:11-es… szóval csak öt után érsz be? – Próbálok tárgyilagosan hangzani, de a csalódás beszivárog a kérdésbe.

– Cara, egy órával korábban jöttem el a munkából. – Most már határozottan van valami él a hangjában, nem lehet félreérteni. – Ez már így is nagy kérés volt.

A munka ünnepének hétvégéjén pénteken négykor lelépni? Biztos vagyok benne, hogy az irodák több mint fele üres volt, és Michael már húsz éve dolgozik ott. Aligha tűnik nagy kérésnek, de most nem fogok vitatkozni.

– Rendben. – Próbálok vidámnak tűnni, bár az ajkamba harapok, hogy ne mondjak semmi szemrehányásfélét. Miért nem mentél el korábban? Miért nem hívtál fel? – Megvárunk.

– Ott is találkozhatunk.

– Nem, semmi baj – gyakorlatilag csiripelek. – Majd együtt megyünk. Akkor elég egy kocsi. – Bár a South Beach csak tíz percre van, attól félek, ha megegyezünk, hogy ott találkozunk Michaellel, még később fog megjelenni. Talán arra hivatkozik majd, hogy át kellett öltöznie/telefonálnia kellett/válaszolnia kellett egy e-mailre/gyalogolnia kellett.

– Rendben. – Leteszi a telefont, mielőtt bármi mást mondhatnék, és visszapislogom a hirtelen jött könnyeket, bosszankodva, hogy ezek a szúrós kis szóváltások egy egész év után is fájdalmat okoznak nekem.

Nem tudom pontosan meghatározni, mióta más velem Michael, talán mert apró lépésekben történt. Amikor először vettem észre az ingerlékenységét és ingerültségét, a munkahelyi stresszre fogtam. Az egyik nagy befektetési cégnél középszintű pénzügyi elemzőként a válság alatt elvesztett néhány nagy ügyfelet, és tudom, hogy ez nagyon megviselte.

De aztán lassan feltűnt, hogy nem különösebben ideges Finn-nel vagy Henryvel, csak velem. Még mindig ő volt Finn hőse, mindig kész volt kimenni és dobálni egy baseball-labdát, ha Finn hajlandó volt rá, meghallgatni az iskolai sikereit, megjelenni a meccsein. Henryvel hónapok óta egy ezerdarabos kirakóson dolgoztak, sötét fejük egymáshoz hajolt az apró darabkák összevisszasága felett. Velem meg… Nem emlékszem, mikor mentünk el utoljára vacsorázni vagy moziba. Mikor nevettünk utoljára együtt, vagy akár csak beszélgettünk, vagy ültünk a kanapén a lábunkat összefonva, a fejemet a vállára hajtva. Mikor szeretkeztünk utoljára.

Az élet rohanás volt, nem vettem észre azonnal ezeket a hiányokat, nem számoltam össze őket, mint egy negatív számokból álló oszlopot, egészen a közelmúltig, amikor már nem lehetett figyelmen kívül hagyni őket. Úgy tenni, mintha nem is történnének meg. Ahogy nem néz rám, miközben vacsorázunk. Az éles hangja, amikor felteszek egy egyszerű kérdést. Hogy inkább kimenekül az udvarra Finn-nel, minthogy leüljön velem, és egy pohár bor mellett beszélgessünk a napjainkról.

Halk és csüggedt sóhaj tör ki belőlem. Legalább egy éve tart már ez, és még csak nem is beszéltünk róla, amiről tudom, hogy legalább annyira az én hibám, mint az övé. Mindig is rettegtem a konfrontációtól, attól a pillanattól, amikor valaki a szemedbe néz, és kimondja, amit reméltél, hogy nem gondolt. Tudom, hogy Michaellel nem tudok szembenézni egy ilyen pillanattal, legalábbis még nem. Ezért eleinte úgy tettem, mintha nem történne meg, később pedig úgy, hogy majd elmúlik, ha továbbra is mindent jól csinálok. Ha nem térek le a pályáról – mondtam magamnak –, minden visszarázódik majd a régi kerékvágásba… kezdve a ma estével.

Ha elégszer mondogatom magamnak, vajon el fogom hinni? Képes vagyok pusztán az érzéseim erejével megteremteni? Nagyon remélem, hogy igen. Erre fogadtam.

Finn bejön a társalgóból, a válla lóg, húzza a lábát.

– Tényleg mennem kell? – kérdezi, olyan vadul, mint egy gyerek.

Henry beesik a nappaliból, arckifejezése éber, de óvatos, ahogy a bátyjára pillant. Nézem őket: a két fiamat, akik annyira különböznek egymástól, mégis mindketten a maguk módján elhúzódnak tőlem. Henry csendesen, ahogy szokta, így sosem tudom, mit gondol vagy érez. És Finn a függetlenség, az önállóság utáni vágyakozásával, a felnőttkor küszöbén, de még mindig kisfiúként.

Lenyelem a fájdalmamat, a dühömet, a félelmet, hogy az életem lassan kicsúszik az irányításom alól, és az idősebb fiamra nézek vidám, szigorú tekintettel, ezt még kisgyerek korában fejlesztettem ki.

– Igen – felelem határozottan. – Igen. És vigyük ki a cuccot a kocsihoz.

2.

Rose

– Ugye tudod, hogy ab-szo-lúte hordónyi nevetés lesz? Percenként egy, garantáltan.

A férjem, Brad forgatja a szemét, amikor behajtok a South Beach parkolójába. Westporti lakosokként ingyenes belépési lehetőséget és parkolóhelyet kapunk, így megkerülhetjük a Compo Roadon kígyózó forgalmat. Az ingyenes belépők számát napi százra korlátozzák a nem helyi lakosok számára, és az emberek akár három mérföldre is parkolnak, és a hűtőtáskáikkal és kempingszékekkel túráznak befelé, míg mi ingyen letesszük a kocsit, amin Brad általában kárörvend, de ma este kissé rosszkedvű.

Otthon már megivott két sört – hogy felkészüljön –, és tudom, hogy mire a piknikezőhelyre érünk, már a harmadikon is túl lesz, és úgy viselkedhet, mintha a saját kis grillező birodalmának az ura lenne, aki hamburgert sütöget… visszatér a szokásos, nagyvonalú, jókedvű és nagylelkű énje. Most viszont még ingerült és sértődékeny, és sajnos megértem, hogy miért, legalábbis egy kicsit. Cara és Michael, bevallom, nem a legszórakoztatóbb emberek, főleg mostanában nem, de Cara a legrégebbi barátnőm, és ez számít valamit… még akkor is, ha a férjemet úgy kell elrángatni ezekre a grillpartikra, és jó úton halad afelé, hogy a végére teljesen elázzon. Nem véletlenül én vezetek.

– Feltételezem, hogy szarkasztikusan fogalmaztál, apa. – Elspeth éles hangjától a hátsó ülésről összerezzenek, bár lepattan Bradről. A tizennégy éves lányom túl okos és túl pimasz, mindig megjegyzéseket szúr oda, vagy kioktató hangot használ. Ez már bajba sodorta az iskolában a tanárokkal és a barátaival is, egyik sem értékeli mindig a vicces és okoskodó megjegyzéseit, az éles eszű és éleslátó értékeléseit minden társadalmi kérdésről. Úgy tesz, mintha nem érdekelné, de azt hiszem, legalább egy kicsit érdekli. Bár, figyelembe véve, hogy nyolcadik végén őt választották meg a „legesélyesebb világuralomra” címre, talán mégsem.

– Miért gondolod, hogy szarkasztikus voltam, drágám? – szól vissza Brad, és ragyogó, féloldalas mosolyt villant rám, az ajkának görbülete majdnem tudálékos vigyor. Valaha ettől az ördögi magabiztosságtól felfordult volna a gyomrom, de most túl fáradt vagyok ahhoz, hogy bármilyen érzelmet előhívjak. – Imádom Johnstonékat. Életre-halálra.

Ha akarná, sem tudna szarkasztikusabban hangzani, és ez valószínűleg szándékos.

Elspeth összeszorítja az ajkát, Bella felnéz a telefonjából, miközben egy mézszőke tincsét tekergeti.

– Most mi van? – Zavartan pislog ránk, nem biztos benne, hogy Brad komolyan beszél vagy sem.

– Szeretem őket – ismétli Brad lelkesen, és a hatás kedvéért széttárja a karját. Máris főúr-üzemmódban van, pedig még el sem jutottunk a találkozóig. Igyekszem nem csikorgatni a fogamat, legalábbis nem észrevehetően. Régebben imádtam a nagyzolós trükkjeit, de húsz év elteltével már idegesít. – Hát persze. A legrégebbi barátaink. A te legrégebbi barátaid. – Rámosolyog Bellára, aki továbbra is bizonytalanul pislog rá.

– Apa csak szarkasztikusan beszél, Bella – magyarázza Elspeth, mintha egy hülyéhez beszélne. – Nem szereti Johnstonékat.

– Nem? – kérdezi Bella megdöbbenve, és végignéz rajtunk. – Miért nem?

– Elég ebből – szakítom félbe a beszélgetést, ami csak haszontalan lehet, tekintve, hogy kevesebb mint öt perc múlva találkozunk Johnstonékkal.

Bella még mindig zavartnak látszik. Az elsőszülöttem kívül-belül gyönyörű, Elspeth mégis le tudja iskolázni, és gyakran meg is teszi, anélkül, hogy a nővére észrevenné. Ez a dinamika már kiskoruk óta így pezseg, amikor Elspeth a barátai előtt mutogatta Bellát, és a hároméves bölcsességével ugrott neki, miközben a hatéves Bella csak vállat vont, nem zavartatta magát, és úgyis elment a barátaival, Elspethet pedig otthagyta füstölögve és dühösen, egyedül.

Most egy gyors, együttérző mosolyt küldök neki, de rá sem hederítve kiszáll a kocsiból.

– Mindegy – mondom Bradnek, és kinyitom az ajtót, eltökélten, hogy felderítem a hangulatot, még ha nem is úgy érzem. – Tudod, hogy mi mindig jól szórakozunk ilyenkor.

Vagyis régebben jól szórakoztunk, amikor a gyerekek még kicsik voltak, és egy lapát és egy vödör boldoggá tette őket, egy fagylalt meg mámorossá. Cara és én hátradőlhettünk egy pohár borral, és nézhettük a naplementét a Sound felett, miközben Michael és Brad elbeszélgetett az üzletről, a hangjukat morajként sodorta a sós szellő. Minden olyan könnyűnek tűnt.

Hiányoznak azok a napok. Már egy ideje nem volt ilyen. Túl sok minden változott – megöregedett, és nem is olyan jól viseli.

– Rendben, figyeljen mindenki! – szólalok meg vidáman, hogy elrejtsem, majdnem annyira rettegek ettől az estétől, mint Brad.

Amikor fiatalabb voltam, több türelmem volt Carához, sőt, valamiféle védelmező gyengédséget is éreztem. Tudtam cikizni a kényszerességével, és a saját határozott szemtelenségemmel tompítani az intenzitását, de mostanában… nem annyira. Úgy érzem, mintha rengeteg kemény munkával járna a barátságunk, és egy barátnak nem így kell éreznie, nem igaz?

– Elspeth, te hozd a takarót – utasítom, miközben kiszállok a kocsiból, és megigazítom a hosszú nyári ruhám pántjait. A lenanyag összegyűrődött a biztonsági övtől. – Bella, vinnéd a hűtőtáskát? Brad, a bevásárlószatyrokat.

Tudom, hogy Cara körülbelül ötször annyit csomagolt, mint én, és mindent házilag készített, míg én tizenöt perce vettem kész hamburgerhúst, pácolt csirkemellet és vörös lazacot a Fresh Marketben a Post Roadon. Nem mintha le akarna alázni, vagy mintha érdekelne. Mindig is így volt ez köztünk, csak mostanában kezdtem egy kicsit idegesítőnek érezni, bár nem is tudom megfogalmazni, hogy miért. Biztosan nem akarok én lenni az, aki a házi káposztasalátát és a süteményeket készíti, és hálás vagyok, hogy Cara hajlandó rá.

Mindenki felkapja a holmiját, és elindulunk a parti piknikezőhely felé. A Sound olyan, mint egy fényezett tükör, a nap aranylóan csillog a nyugodt felszínen. A levegő meleg és andalító, és a strandon egyre kevesebb az álmos és napbarnított gyerek, hazafelé tartanak az ágyba. Nézem, ahogy egy apa a csípőjére emeli a kislányát, az odabújik hozzá, a férfi vállára hajtja a fejét. Belém szúr az irigység, ahogy azokra a könnyed napokra gondolok, amikor a gyerekek hozzád bújtak, és hétre ágyban voltak, mindkétfajta élet legjobbját éltük. Azok az idők már rég elmúltak.

Végigpásztázom a piknikasztalok és grillezők sorát a parton. Általában Cara már mindent előkészített, mire megérkeztünk, beleértve a papírtányérokat és a hozzá illő szalvétákat is, de már negyed hat, és úgy tűnik, nincs itt.

Ledobjuk a cuccainkat egy szabad asztalra, és Brad nekiáll begyújtani a grillt. Bella lehuppan egy padra, ujjai villámgyorsan kopogtatnak a telefonján. Elspeth már nyugtalanul kóvályog.

– El, miért nem segítesz nekem kicsomagolni ezt a sok cuccot? – kérdezem, ahogy kiveszem a bolti húscsomagokat, és az asztalra dobom őket. – Tegyünk mindent a grillre, hogy minél hamarabb ehessünk! – És arra az esetre, ha ez úgy hangzana, mintha a lehető leggyorsabban le akarnám zárni ezt az estét, mosolyogva hozzáteszem: – Nyilván éhes vagy.

Amíg a grill felforrósodik, Brad, ahogy az várható volt, már a harmadik sörét bontja fel. Kicsit nyugodtabbnak tűnik, mivel Johnstonék még nem jelentek meg. Magam elé tudom képzelni, ahogy megérkeznek: Carát, amint elöl halad, csupa komoly buzgalom, és Michaelt, ahogy mögöttük áll, és mogorva képet vág. Finn felveszi az enyhén vigyorgó, vagány srác pózát, szétvetett lábbal, felhajtott gallérral, Henry pedig az oldalvonal mentén ólálkodik majd, amíg Elspeth kézbe nem veszi.

Tudom, hogy mindez teljesen normális viselkedés bárki számára, semmi gond, és most mégis teljesen kimerítőnek érzem. Nagy a kísértés, hogy csatlakozzak Bradhez, és kinyissam a jéghideg üveg Sancerre-t, amit hoztam, de már most elképzelem, milyen kissé sértődötten nézne rám Cara, ha meglátná, hogy nélküle kezdtem el, ezért inkább ellenállok a kísértésnek.

Elspeth eredménytelenül piszkálja a lazac műanyag fóliáját.

– Tudod, hogy a lazacfarmok szükségtelenül kegyetlenek? – kérdezi tőlem a tipikus, szenvedélyes tinédzservádaskodással. – A halaknak nincs más választásuk, mint értelmetlen körökben úszni egy zárt térben egész nyomorúságos létük alatt, és kutatások kimutatták, hogy annak ellenére, hogy megölésük előtt elkábítják őket, valójában még mindig élnek, és a fájdalom jeleit mutatják, beleértve a rángatózást, a vonaglást és a zihálást. – Kicsit olyanok, mint az emberek, gondolom, de persze nem mondom ki. Elspeth nagy lendülettel fejezi be: – Teljes kegyetlenség, amit azokkal a halakkal művelnek. Elfogadhatatlan.

Mindezt olyan gyorsan és magabiztosan jelenti ki, hogy nehéz elrejteni a mosolyomat. Szeretem a vadságát, de a tapasztalat megtanított rá, hogy felkészültnek kell lennem.

– Ezt a lazacot – tájékoztatom kedves hangon, miközben a műanyagba csomagolt állatra koppintok – vadon fogták ki, így biztos vagyok benne, hogy nagyon boldog életet élt a természetes élőhelyén, Alaszkában vagy bárhol is ívott először. – Ezért került ötször annyiba, mint a tenyésztett. – Ráadásul – teszem hozzá a biztonság kedvéért, végig mosolyogva – a WWF együttműködik a lazacfarmokkal, felügyeli, hogy az eljárás egyszerre hatékony és etikus legyen, felelős növekedés és termelés mellett. – Közvetlenül a WWF honlapjáról tanultam be ma délután, egy pontosan ilyen vitára számítva. Jó érzés, és egy kicsit fárasztó is, hogy ennyire igazam lett.

Elspeth néhány másodpercig bámul rám, majd egy vonakodva helyeslő vigyor görbíti a száját, és megkönnyebbülök.

– Rendben, ez tisztességes – ismeri el, mire én is eleresztek egy kis nevetést. – De akkor sem eszem meg.

– Vegán hamburger neked, édesem – emlékeztetem, miközben felemelem a majdnem ugyanolyan drága vega-hamburgerpogácsát, amit a piacon vettem. – És ha esetleg aggódnál, a szóját ehhez a hamburgerhez etikusan termesztették Brazíliában, minden egyes hektárnyi, a mezőgazdaságban felhasznált hektárért egy hektár esőerdőt megőriztek. – Vagy valami ilyesmi. Nem végeztem el az összes kutatást a vegaburgerrel kapcsolatban, így a statisztikáim lehet, hogy igencsak felületesek, de mindig igyekszem etikusan vásárolni, mert tudom, hogy Elspeth, mint mindig, most is az étkezés minden aspektusára tüzelni fogja a környezetvédelmi aggályait és vádjait.

A mosolya szélesedik, mielőtt megvonja a vállát, és elutasítóan forgatja a szemét, képtelen néhány másodpercnél tovább elismerően nyilatkozni, nehogy kigyulladjon. Elfojtok egy nevetést, mert tudom, hogy ezzel felbosszanthatom, de még mindig élvezem, hogy ilyen szenvedélyes.

– Mi van ezekkel a hamburgerhúsokkal? – követeli, és egy négydarabos csomagra mutat, mind marhahúsból. – Ki eszik ma már vörös húst?

– Én. – Brad szokásához híven vidáman belekotyog a beszélgetésbe. – És nagyon finom. Ki kellene próbálnod, El. Lehet, hogy akaratod ellenére húsevő leszel.

Ha én mondanék ilyet, leharapná a fejem, de Elspeth nem vág vissza a szokásos éles megjegyzéseivel, mert Bellához hasonlóan ő is gyengéden szereti az apját, mindig is szerette. Mindkettőjüket elkényezteti, nagyvonalúan és bocsánatkérés nélkül, és rám hagyja a szabályok betartatását, nem mintha tényleg az a típus lennék. Elég szabállyal és elvárással nőttem fel ahhoz, hogy úgy érezzem, mintha a tinédzser éveimet egy börtöncellában töltöttem volna, és nem segített, hogy amikor végre sikerült kiszabadulnom a főiskolán, teljesen felkészületlen voltam a való világra, annak minden dicsőségével és borzalmaival együtt.

Ennek eredményeként megfogadtam magamnak, hogy nem teszem ugyanezt a gyerekeimmel, és olyan szabálymentesen tartottam őket, amennyire csak tudtam, Cara legnagyobb bánatára. Ennek ellenére elég korán rájöttem, hogy valakinek legalább úgy kell tennie, mintha ő lenne a főnök, és elég hamar megtanultam, hogy ez sosem Brad lesz. Szóval a házunkban csak én tartom be a szabályokat.

Éppen megint eltűnődök, hogy kinyissam-e a Sancerre-t, amikor Bella felnéz a telefonjából, és a távolba pislog.

– Itt vannak – állapítja meg, és kissé idegesnek tűnik. Nem hiszem, hogy Finn-nel évek óta tényleg barátok lennének, de egy este erejéig évente egyszer mindannyian úgy teszünk.

Széles mosolyt ragasztok az arcomra, amikor Johnstonék pont úgy jönnek felénk, ahogy elképzeltem – Cara ragyogó mosollyal az arcán, piknikkosarat és kenderből készült bevásárlószatyrot cipelve. Finn mögötte sétál, egy hűtőtáskát hoz, sztoikus arckifejezéssel, mintha kínoznák, és valószínűleg így is van. Henry a háta mögött sétál, a haja az arcába lóg, tekintetét a földre szegezi. Michael az utolsó, lehajtott fejjel, miközben valamit ír a telefonján. Ahogy közelednek, a telefonját a farzsebébe csúsztatja, még egy üdvözlő mosolyra sem képes.

Hát ez nagyon szórakoztató este lesz. A táskában hagyott üvegért nyúlok.

– Egy pohár fehéret, Cara? – kérdezem, miközben jobbról-balról megpuszilom.

– Máris? – trillázó nevetést ereszt meg, és leteszi a hatalmas fonott kosarat, amit minden évben használ. – Ó, miért is ne?

Az összes gyerek egyszerűen csak álldogál, és elég esetlennek és szerencsétlennek tűnik, Finn keze a zsebében, és igen, a gallérja feláll, de nem tűnik olyan önelégültnek, mint amilyennek vártam. Bella a haját tekergeti, idegesen pillantgat mindenkire, Elspeth pedig karba tett kézzel, összehúzott szemmel szemléli a jelenetet. Beletelik néhány másodpercbe, mire megtalálom, hová tűnt Henry. Félig Michael mögé bújt.

Mosolyt erőltetve az arcomra az asztalra tolok néhány csomag hamburgerpogácsát.

– Nyissátok ki ezeket, srácok! Majd a grillre tesszük őket.

Néhány másodpercnyi mozdulatlanság után az asztalhoz lépnek, és csendben elkezdik kibontani a húscsomagokat, mintha egy gyárban dolgoznának, lehajtott fejjel, komor arccal a feladatra koncentrálva. Elfojtok egy sóhajt, kinyitom az üveget, és töltök magamnak és Carának két műanyag pohárba a fehérborból.

– Egészségünkre – mondom neki, és a műanyaggal koccintunk. – Nehéz elhinni, hogy ez az utolsó év, amikor ezt csinálhatjuk. – Amint kimondom a szavakat, vissza is akarom szívni őket, hátha Cara ezt nyitánynak tekinti, hogy azt javasolja, folytassuk, még akkor is, ha Bella és Finn már főiskolások lesznek. Miért ne tennénk, Elspethtel és Henryvel? Vagy talán azt javasolja majd, hogy tegyük át a hétvégét a nyár elejére, amikor Bella és Finn még otthon lesznek.

Igazából soha nem mondtuk ki, hogy abbahagyjuk ezeket a grillezéseket, amikor a nagyobbak egyetemre mennek, de úgy érzem, mintha ebben némán megállapodtunk volna. Ez az év az utolsó, és ha erről a grillezésről van szó, akkor ez biztosan jó dolog. Alapvetően évek óta csak tettetünk, és nem lehet, hogy én vagyok az egyetlen, aki ezt érzi.

Bradre és Michaelre pillantok, miközben kortyolok a borból, még csak nem is játsszák meg magukat: Brad a grillt felügyeli, Michael megint elővette a telefonját. Néha nehéz elhinni, hogy valaha jó barátok voltak, akárcsak Cara és én. Havonta pár alkalommal elmentünk négyesben vacsorázni, új éttermeket próbáltunk ki Westportban vagy Greenwichben. Brad és Michael még pasis programokra is el-eljártak együtt: bicikliztek, kirándultak, baseballoztak. Ennek azonban valamikor vége lett, valószínűleg akkoriban, amikor Bradet ügyvezető igazgatóvá léptették elő, és elkezdett milliós bónuszokat kaszálni, Michael pedig maradt a biztonságos, stabil középvezetői állásában, ahol elég tisztességes fizetést kapott, de soha nem keresett olyan őrült, Monopolyba illő pénzt, mint Brad. Tudom, hogy Cara talán aggódik a pénzügyeik miatt, és egy gyermekorvosi rendelő irodavezetőjeként rá vannak szorulva az ő fizetésére is, míg Brad büszke arra, hogy nekem soha nem kellett dolgoznom.

Tényleg nevetséges, hogy ennyi probléma visszavezethető a hülye pénzre, bár talán nem is csak erről van szó. Lehet, hogy a pénz csak megmutatta a már meglévő repedéseket.

De megállapítom, hogy a feszültségnek ez az új szintje még frissebbnek, még nyersebbnek tűnik. Vagy csak érzékenyebb lettem rá? Nehéz biztosra menni, de azt tudom – és ez fájdalmasan nyilvánvaló –, hogy már jó ideje egyikünk sem élvezi ezt a barátságot. Brad és Michael biztosan nem, és Cara és én sem igazán. Talán azért, mert ennyire más lett az életünk. Cara teljes munkaidőben dolgozik, míg én teniszezek és ebédelni járok. Vagy talán egyszerűen csak azért, mert már nincsenek a gyerekek, akik összekötnének minket, Finn és Bella nem könyörög, hogy hadd aludjanak együtt, nem töltjük mindannyian a játszótéren vagy az állatkertben a szombatokat.

Nem arról van szó, hogy véget akartam volna vetni a barátságomnak Carával, hanem inkább arról, hogy olyan fárasztónak találom a fenntartását. Cara tulajdonképpen a legrégebbi, és bizonyos szempontból az egyetlen igazi barátom. Évekkel ezelőtt megszakítottam a kapcsolatot a középiskolai és főiskolai barátaimmal, ez határozott döntés volt, az érettségi után új életet kezdtem. És azok, akikkel mostanában együtt ebédelek és teniszezek, többnyire nem többek felszínes ismerősnél, ami nekem megfelel, mert nem igazán akarok mélyebbet. Itt van a családom, a gyönyörű lányaim, ők jelentik a világomat.

– Kérsz még bort? – kérdezem Carát, és ő meglepettnek tűnik, hogy a poharam egész tartalmát elkortyoltam, mielőtt egy szót is szólhatott volna. Általában kicsit visszafogottabb vagyok, vagy legalábbis diszkrétebb, de még csak hat óra múlt, és máris úgy érzem, nem bánnám, ha vége lenne ennek az estének. Bár elismerem, ha ilyen tempóban folytatom, nem fogok tudni hazavezetni.

Cara letette a poharát, hogy elővegyen egy tál vöröskáposztás és almás salátát, amit minden évben elkészít, és amit egyik gyerek sem eszik meg. Kötelességből mindig teszek egy kanálnyit a tányéromra, de idén talán nem fogok. A tüskés, rosszindulatú gondolattól belülről összerezzenek. Mi ütött belém? Miért fanyalgok a lelkem mélyén Carára, amikor tudom, hogy csak jót akar? Ő ugyanolyan sokat dolgozott, mint mindig, én pedig itt nyafogok magamban. A fejemben keringő gondolatok puszta kicsinyessége megdöbbent, nem méltóak sem hozzám, sem Carához, az elmúlt tizenhét és fél évben a legjobb barátnőmhöz. Vajon egyszerűen ez történik a régi barátságokkal, tűnődöm, ami a házasságokkal is? Egyszerűen elfáradnak, kifullad a jó szándék és a kitartás, hogy elszenvedjék egymást?

Akaratlanul is Bradre pillantok. Egészen biztos vagyok benne, hogy a férjem már jó ideje belefáradt a kapcsolatunkba, nem mintha ezt valaha is beismerné.

Cara kissé összeszorított ajkakkal figyeli, ahogy még több Sancerre-t löttyintek a poharamba.

– Nehéz napod volt? – kérdezi, azt hiszem, együttérző mosollyal, mire én visszamosolygok.

– Nem igazán.

– Ó. Nos…

Rászólok magamra, hogy vissza kell fognom magam, meg kell találnom azt a fajta könnyed áradozást, amiről ismernek, a csevegős királynő szerepét Brad, a kegyes király mellett, de ez most túl nehéznek tűnik. Nem vagyok rá képes, és nem is tudom, miért. Nincs mentségem, az életem mostanában könnyű volt, talán túlságosan is: egy hónap a Martha’s Vineyard-i házunkban – kert, úszás és vitorlázás, ginnel átitatott vacsorák a golfklubban, esték a teraszon, ahogy a naplementét nézzük az óceán felett. Mi a fenére panaszkodhatnék? És mégis, már most tudom, hogy ezt az estét tényleg végtelen hosszúnak fogom érezni.

A gyerekek befejezték a hús kicsomagolását, és most némán állnak körbe, úgy tűnik, mindegyikük csak elviseli a lassan eltelő pillanatot. Elképesztő, hogy a tizenévesek milyen szerencsétlennek tudnak látszani, ha akarnak. Vajon erőfeszítést igényel, vagy ez természetesen jön nekik?

– Hé, srácok! – mondom túl vidám hangon, mintha mindannyian hatévesek lennének. – Mit szólnátok egy kis frizbihez, mielőtt eszünk?

Elspeth rám veti szúrós pillantását.

– A frizbi nem játék, anya. Nem szerzel pontokat, vagy ilyesmi.

– Hát, te játszol vele, nem? – válaszolok mosolyogva. – Ugyan már! Hoztál frizbit, ugye, Cara? – Mindig hoz egy nagy táskányi sportcuccot, amivel már senki sem játszik: frizbit és műanyag mini baseballszettet, tíz bábut kuglihoz, és egyszer egy egész tollaslabdakészletet.

Cara megrökönyödve pislog rám.

– Ööö, nem, nem hoztam. Nem gondoltam rá… Tavaly senki sem játszott semmit… – Lesújtóan elhallgat, én meg igyekszem nem feladni.

– Ó, nem érdekes, ugye? Srácok, miért nem mentek le a vízhez? Bemenni kicsit? Ugorjatok a hullámokba.

Négy tizenéves arc néz rám üresen. Úgy bánok velük, mintha kisgyerekek lennének, de Carához hasonlóan velük is olyan nehéz. Vagy talán velem van a baj, talán csak mindent nehéznek találok mostanában.

Újabb kortyot iszom a borból.

– A hamburgerhús hamarosan elkészül – mondja Cara békülékenyen, és valahogy ez elég ahhoz, hogy elsodródjanak, a fodrozódó Sound felé, ahol a nap épp most kezd leereszkedni a víz felé, bronzszínűvé változtatva a felszínét. Nézem, ahogy Elspeth Henry mellé lép, Bella és Finn pedig a széleken marad a két oldalon, mintha kerülnék egymást. Emlékszem, hogyan osztoztak ugyanazon a törülközőn, és kérték, hogy együtt tekerjük be őket, vadul vihogtak, amikor Brad a vállára emelte őket, és tántorgott, úgy tett, mintha nem tudná, hol vannak, és meglepetést színlelt, amikor nem bírták tovább, kikukucskáltak a törülköző ráncai alól, és a vihogásuk mély, csodálatos hasi nevetéssé változott. Van-e szebb hang, mint egy gyermek örömteli, őszinte, mélyről feltörő kacagása?

Nem értékeltem azokat az időket, amikor még itt voltak, bár azt hittem, hogy igen. Akkoriban tudtam, valahogy elméletileg, hogy értékes és múlandó napok, hogy ki kell élveznem minden egyes csodálatos pillanatot, de mégis annyira fáradt voltam, és a gyerekek igényei annyira sokat kívántak tőlem, hogy nem igazán hittem ebben. Azt hittem, hogy örökké tart, aztán azok a napok eltűntek, és én pislogva és zihálva ottmaradtam, azon tűnődve, hogy hová tűntek, mi maradt az életemből.

Bradre pillantok, aki a grillezéssel van elfoglalva. Michael meg sem próbál beszélni vele.

A gyerekek elérték a partot, Elspeth és Henry már belépett a vízbe, Finn kacsázik, és nézi, ahogy a kavicsai ötször, hatszor, hétszer pattognak a víz felszínén. Mindenben jó, gondolom sajnálkozva, nem először. Született sportoló, remekül tanul, és van benne valami báj, amely – általában – képes felülkerekedni a tinédzserek mogorvaságán. Finn mindig is elbűvölő volt, bár az utóbbi pár évben észrevettem, hogy az elkerülhetetlen arrogancia felüti benne a fejét. A siker ezt teszi a férfiakkal, úgy tapasztaltam. Emlékszem, a tavalyi grillezésen Finn az este nagy részét egyedül töltötte, sétálgatott, a bicepszét feszítgette, és úgy tett, mintha nem törődne a másik három gyerekkel. Idén, úgy tűnik, egy kicsit visszafogta magát, de akkor is, még csak rá sem néz a többiekre.

Bella magányosan áll Elspeth és Henry másik oldalán karba tett kézzel, meglobogtatja a haját a víz felől fújó szél. Magányosnak és egy kicsit szomorúnak tűnik, de lehet, hogy csak kivetítem.

Megvonom a vállam, és megmerevedek az erőfeszítéstől, miközben visszafordulok Cara felé. Tényleg jobban meg kell erőltetnem magam vele. Ha a barátság kemény munka, akkor azért, mert megéri. Különben is, nem tehetek úgy, mintha én lennék a legkönnyebben kezelhető a világon: szétszórt vagyok, figyelmetlen, néha metszőn közönyös. Cara soha nem fáradt bele, mindig mellettem állt, még akkor is, amikor én nem igazán álltam mellette, és ez mond valamit. Igazából nagyon is sokat mond.

– Szóval… – kérdezem vidáman, mintha tényleg érdekelne a válasz, és már elhatároztam, hogy így lesz –, hogy vagy?