Rainer Maria Rilke

Csillagközi évek

Német nyelvű versek
Francia nyelvű versek

Fordította
Báthori Csaba

Támogató

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: nakut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szöveggondozó: Kovács Ildikó
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Báthori Csaba, 2025
© Napkút Kiadó 2025

ISBN 978 615 6968 35 7

/Egy ismeretlennek/

Létünk műveinkben lel hazát.
Hagyjatok enyészni szeliden.
Természet, világ: lássátok meg, milyen,
s jámboran nézhettek a művészen át.

1919. november 20. Basel

Német nyelvű versek

Tavaszi szél
Ein Frühlingswind

Sors jön e széllel. Hagyd, oh hagyd: ha jön,
jöjjön. Az a súlyos, világtalan
minden, mi majd felizzít, – jöjjön az özön.
(Csitt! ne moccanj, nézd, épp felénk zuhan.)
Ó, sorsunknak e szélben útja van.

Névtelen dolgok terhétől inogva
zúg át a tengeren e szélroham,
s valahonnan a lényegünket hozza.

…Bár tényleg hozná. Volna hol honolnunk.
(Fel- és leszállna szívünkben az ég.)
De sorsunk e széllel újra a messzeség
zsákmánya lesz, és nincs rajta hatalmunk.

1907. február 15., Capri
(KA 1/379)

A párduc
Der Panther

A Jardin des Plantes-ban, Párizs

Tekintetét a rácsok áradása
úgy elcsigázta, hogy semmit se tart.
Olyan, mintha ezer rácsra látna
s ezer rács mögött világ nem maradt.

Puha járás, bolyhos kemény a lépte,
mely legparányibb körben elforog:
egy erő táncol itt s mered egy középre,
ahol egy ájult nagy akarat topog.

Csak nagy ritkán rebben szét a pupilla
függönye, hangja nincs –. Egy kép befér
akkor, leszáll a holt-feszes tagokba
s elhal, mihelyt a szívbe ér.

1902/03, Párizs
(KA 1/469)

Éjszakai séta
Nächtlicher Gang

Páratlan minden. Mert mi is ne volna
egész magában, és elmondhatatlan –
nincsen szavunk, csak tűrnünk kell magunkban
s felfogni, ha látjuk: épp felragyogna
valami, vagy tán úgy súrolna egy szem,
mintha épp azt az életet mutatná,
amit mi élünk. Aki engedetlen,
annak nem jut világ. Ki túl okossá
hízik, azt elhagyják az örök dolgok.
Néha e nagy éjeken elkerül
a veszély: a csillagoknak kiosztott
rokon részecskék vagyunk. Hogy szorít az űr…

1908. április 17., Capri
(KA 1/409)

Ima a bolondokért és rabokért
Gebet für die Irren und Sträflinge

Ti, akiktől a Lét
megtagadta temérdek
arcát: ez a beszéd
egy idekinti lélek

szava tán, szabadon
imádkozik az éjben:
idő ne bántson nagyon –
hisz időtök idétlen.

Gyöngéden túrjatok
szépen kóc hajatokba:
már mindent elsodort
a múltnak folyója.

Némák maradjatok,
ha szívetek fakulna –
anya a sorsotok
senkitől meg ne tudja.

Fent kisütött a hold,
ahol válnak az ágak –
mintha csak ti laknátok ott,
megmarad önmagának.

1908/09 tele, Párizs
(KA 1/427)

Endümion
Endymion

Még most is hajszolják. Ereiben,
mint bokrokon át, vágtázik az állat.
Völgyek fakadnak, lágy leveleken
ünő képe csillog, s mögötte megárad

elzárt szunnyadóban a lüktető vér:
gyötri lidérces, zilált, kusza lárma
ismétlődő hirtelen olvadása.
De az istennő, kihez férfi nem ér,

ki az égben önmagát teljesíti
és érintetlen az idők sötétjén,
örökifjan megindul s odainti

őt többi kedvence közé a tájon –
vállairól egyszerre ragyogó fény
dől s kezében egy tálon: örök álom.

1909. július 15., Párizs
(KA 1/441)

[Du, der ichs nicht sage, daß ich bei Nacht]

Te, kitől titkolom, hogy éjjel
sírva fekszem,
aki ringat bölcsejével,
tűrhetetlen.
Nem mondja, hogy őriz éber
szemmel engem –
mi történne, mondd, ha csendben,
belül, szépszerével
elviselnénk ezt a pompát?
----------------
Nézd a szerelmeseket:
csak egyet vert szívük, s már ott libeg
szájukon a hazugság.
----------------
Engem csak te érsz el. Csak téged tudlak elcserélni.
Te vagy itt egy időre. Aztán a lombok zenéi,
majd egy illat, mely illanni nem mer.
Ah, ma már mind láthatatlan szememnek –
csak te, újra s újra csak te születsz meg:
mert el nem ejtelek, – foglak tíz körömmel.

1909. december, Párizs
(KA 1/442)

A rózsatál
Die Rosenschale

Villogni láttál már dühöt, s fiúkat
láttál egymásnak esni, göngyölegben,
mely gyűlölet volt s fetrengett a földön
állatként: tűrte méhek ostromát;
színészt, feltornyozódó nagy ripacs-rajt,
vágtázó paripákat: összerogytak,
szemük üveg lett s horkanó foguk
közt mintha koponyájuk hámozódna.

Most már tudod, van mód felejteni:
előtted áll a teli rózsatál, nem
feledhetően, tömve mind a lét
és hajlam s áldozat, örök vevés és
adás, valódi biztatás kegyével,
mit még elérünk: egyszeri kegyet.

Zajtalan lét: serkedés, egyhuzamban,
tér-igénylés s nem tér-sajátítás
abból, amit lenyesnek itt a tárgyak –
jól elsuvasztott, gyönge körvonalban
merő középpont, furcsa könnyűségek,
csupa benti fény – a szegélyzetig:
ismerünk-e ilyet még, bármi mást?

Vagy ez hogy van: hogy érzés pirkad, épp
mert ér sziromlevél sziromlevélhez?
Vagy ez: hogy nyíljék pillaként csak egy,
alatta ezeregy simuljon, egyben,
zárt sorban, s mintha, tízszeres erővel
álmodna, benti szemsugárt takarva.
S főképp ez még: hogy átjárja a fény
e szirmokat. Kiszűrik azt a kis csöpp
sötétet, lassanként, ezer egekből,
amelynek tüze-fénye majd a porzók
kusza csokrát csiklandja, megvadítja.
A rengő rózsa-mozgást, azt tekintsd:
bár mind mozog, de nincsen moccanása,
ha nem lövellné sugarát az űrbe:
magában, úgy maradna, láthatatlan.

Nézd a fehéret: boldogan kifeslett
s nagy, kitárt szirmosan kínálkozik most:
kagylói Vénusz, fölegyenesedvén;
s azt, mely pirongva, oly zavart sután
hajolna át egy hűvösebb fölébe,
s amint a hűvösebb csak-csak szabódnék,
s a hideget, amely burkolózva áll
a felfeslők, mindent levetkezők közt.
S amit levetnek: könnyű az s nehéz,
lehet palást, lehet teher, lehet szárny
vagy álarc, mindig alkalom szerint,
s ahogy vezetnek: fiú-szem elé.

Mi minden lehetnek: nem volt-e az a
sárga, amely kinyílva tátog ott, egy
gyümölcs héja, és benn e sárgaság,
tömöttebb dús narancsvörös, a nedve?
S nem volt-e túl sok ez a sarjadás, mert
a légben az a rejtett rózsaszín most
lilás lett: így lett keserű utóíz.
S az a batiszt nem oly ruha talán,
amelyben páráll még, meleg az ing is,
amellyel együtt ott levettetett az
óerdő ősi hajnal-árnyasában?
S emez, tekintsd csak: opál porcelán,
törékeny simaságú Kína-csésze
s rajta parányi lepkék, tiszta fényben, –
s az ott, amelyben nincs más: önmaga.

És mind csak önmagát öleli fel,
ha e szándék azt jelenti: a kinti
létet, szelet, esőt, tavasz türelmét,
a bűnt, izgalmat, álruhájú sorsot,
és az esti föld sötétjét, de még a
sok felhő változó jövés-menését,
de még a messzi ég merész parancsát
is egy marék bensőséggé avatni.

Most nyugtot lelt a nyílt rózsák körében.

1907. Újév, Capri
(KA 1/508–510)

A labda
Der Ball

Te röpke Gömb, mely míg száll, két tenyérnek
melegét, fent, kiadja: gondtalan
sajátját; ami tárgyban sose fér meg
s nem marad, mert mozdulni oka van,

már nem dolog, de még dolog, elég,
hogy mind, mi körben áll, a kinti rendben,
hamar, titokban, bennünk ne rekedjen:
benned ez szorong, te, emelkedés

s esés közötti báb: amely ha száll,
a dobást, mintha azt is elrabolná
s szabadba szórná –, hajlik, szinte áll
a csúcson, s a csoportnak ott mutat rá
a térnek új pontjára hirtelen,
tánc-alakká rendezve lépteik,

majd, mert mindegyik áhítozza, várja:
természetes súllyal esik
magas kezek mélységes poharába.

1907. július 31., Párizs
(KA 1/583–584)

[Und der Letzte geht vielleicht vorüber]

Az utolsó talán messze válik
s fel sem ismer a lángok között.
Ah, átlángolnak a fák idáig,
s a szívben nem érzek szív-erőt.

1911. kora tavasz, Párizs
(KA 2/11)

[So wie eine Türe, die nicht zubleibt]

Mint egy ajtó, amely zárhatatlan,
alvás közben, folyton, sóhajok közt,
ölelésre nyílnék. Sebek, éjek.

Kint a kertet lágyítja a holdfény,
s ablakomba tódul a virágzás,
és a csalogány nem él hiába.

1911. kora tavasz, Párizs
(KA 2/11)

[Ach, ach liegt in der Luft]

Ah, ah, a levegőben
nyílt szerelem hívása nyugszik. Szív
illatát rejtsétek a vállatok alatt.
Virágok vagytok ti, hogy ki-
forduljatok, és hirtelen kertre
váltsátok a tér nyugalmát

1911. nyárelő, Párizs
(KA 2/12)

[Sieh, der Gott hat sich zu mir entschlossen]

Nézd, isten már tőlem sose tágít:
magából utat hasít nekem –
most felém rángatja paripáit,
s ők keresztbe tépnek át az egeken

1911. nyárelő, Párizs
(KA 2/12)

[An allen Dingen fühlt sich neu die Frühe]

Kora idő, az minden dolgon új.
/Üres szél, hiúan fut át a ligeten./
Ó, virágzás: vesződség az belül.
De kint, a térben, örömet terem.

1909 szeptember közepe – 1911. nyárelő, Párizs
(KA 2/12)

[Schmerz-Bringerin]

Fájdalom anyja, még ma is elborított
lélekkel járok / nem kockáztatok arcot.
Ah, porba löktél. Néha
csillagvilágon látom
helyem az éjszakák alatt.

1909. nyárelő vagy 1911, Párizs
(KA 2/13)

Feltámadás-töredék
Fragment einer Auferstehung

Az angyal trombitája felfeszíti
a köveket –, és ők, ahogy megesnek
a döntések, lelkük szerint kitelnek:
mert az fent vár, nagyság szerinti rendben

1911. június 24. vagy 25., Párizs
(KA 2/13)

[Und zieht mich]

S maga után von, mint aki kényszerűen halt.

1911. június 25-e körül, Párizs
(KA 2/13)

[Wenn endlich Drang und Stumpfheit sich entzwein]

Ha tűz a jégtől szabadulna végre,
és benned, ismeretlen parazsak
leánya, ki nem látott lángokat
még, melegség hirtelen fénye égne:

angyal szárnyalna itt, egy csupa lélek,
ki zeng és cselekszik s érted jön el,
feltétlen harmóniákkal tüzel
és lázra gyújtja újra lomha véred.

A Paradicsom édes egyszeregyét
hozná vissza, mint lengő játszi szél,
s hogy hol a csend a mezőn, a keménység
a kavicsban, súgná, ha arra mész.

A rózsát mutatná, ott, odaát,
mely messze tőlünk, bár már dúsra feslett,
és vigasztalna százat, elveszettet,
mert megtalálná lelked dallamát.

Nézd, nézd a folyót, a partot, a fákat,
méla horgászok hátát, a kutyát –
jó álom ez még, valódi világ?
Szépen elsenyved s a háttérbe sápad.

De ez a lanka, nézd, merő szelídség:
pihenhetünk itt, sejtve: ez a tett –
szívünk elragad és túllépi medrét,
s mi elpilledünk, mint a gyerekek.

Ez mindig így van: bennünk hol a hely,
mely múlik? Azt érzed: minden időzik,
és egy csomóba kapaszkodva áll itt
mély világosság és fénylő homály.

Esztendők békessége számolatlan
leng a légben, kalapod egy virág,
tiszta hajad illatát a világ
beszívja, s úgy tűnik: minden jól van.

1911. június 26. vagy 27., Párizs
(KA 2/13–14)

[In dieser Welt, wo Unrecht so geschieht]

E világon, hol gazság úgy esik,
mint dolgok alján por ha meggyülemlik
a megrepedt lét összes üregében

1911. július 1., Párizs
(KA 2/14)

[Deine Seele sing ich]

Lelkedet éneklem: tőlem született meg.
Amint elhaladtam, a köztes térben állt:
nem hívott, nem intett, csak mint a kallódó
dolgok, halványan hunyorgott.
Hát angyal vagyok én, hogy tüstént megragadtam?
Olyan rikítva parázslok talán magányom
mellékhajóján?
Nézd, felismertem őt,
közeledtem, arcom felé
fordítottam.
Lélek, te jeltelen –
ó, hogy megilletődtél,
amint előttem kitártad,
amit sírás ki nem adhat.
Beszélj hozzám az éjszakában –
de ne szóval beszélj
(ismerjük mi a szavakat):
hadd adjunk át
a létezőknek,
hadd keljünk át veled
a meghasonlás útján
a felszabadító,
huzamos világ partjaira.
Lélek, ó, emelkedés,
bár elérnélek énekemmel.
Bár emelnék némaságot a te
néma fészked fölé,
hogy széthasadjon
keservem, és elejtenélek
fénylasszóival: ó, lágy lélek,
te tudd, mi az egyensúly.

1911. július eleje, Párizs
(KA 2/15)

Holdas éj
Mondnacht

Út, a kertbe: mély itató, olyan a hossza,
puha gallyakon lágy, iszkoló remegések.
Ó, és a hold, a hold, mintha habozva
jönne, – a padok útjából kitérnek.

Csend, hogy szorongat! Ébren vagy most odafenn?
Az ablak rajongva, csillagok közt épp ideért.
Szelek kezei szeliden
emelik arcodra itt a legtávolabbi éjt.

1911. július eleje, Párizs
(KA 2/16)

[Ich hielt mich überoffen]

I

Lék voltam, túl nyitott, – el is feledtem,
hogy kint nem csak dolgok vannak s csupa
magára forrt állat, melynek szeme
másként nem ér ki élete köréből,
csak úgy, mint egy kerettel körbevett kép;
hogy mindent szem-ügyre vettem, folyton
legyen bennem: szem, vélemény, mohóság.
Ki tudja, szemek születnek a térben
s jelen vannak. Zuhanjon csak tehozzád,
nem szúr szemet az arcom: összenő
veled, és sötéten tovább tenyészik,
átöröklődik oltalmas szivedbe.

[Wie man ein Tuch vor angehäuften Atem]

II

Amint meggyűlt lélegzetre egy kendőt –
nem: amint azt egy sebre rászorítod,
amelyből egyhuzamban szabadulna
az egész élet, én úgy szorítottalak.
És láttam: tőlem vagy vörös. Ki mondja
el, velünk mi történt? Mindent behoztunk,
amire nem volt idő soha. Én levált
ifjúság présében furcsán megértem,
te pedig, én szerelmem, holmi hajszás
gyerekkort boltoztál szívem fölé.

[Entsinnen ist da nicht genug, es muß]

III

Emlékezni nem elég, – tiszta létet
kell szülniük szívem alján azoknak
a pillanatoknak, megmérhetetlen
tömény teljesség villám csapadékát.
Mert én nem emlékezem, – csak teérted
érint meg, hogy ki vagyok. Nem eszellek
ki bánatban kihűlt emlék-helyeknél,
ahonnan eltűntél; még ahol nem vagy,
ott is meleg van, valóság, hiánynál
súlyosabb lét. Sokszor pontatlan útra
indít a vágy. Miért vetődjem el,
ha hatalmad könnyű nekem, akár
a holdfény kint az ablakom előtt.

1911. november vagy december, Duino
(KA 2/17–18)

[Fühlend Götter]

Sok istent sejtve: itt közel mozognak
a természet másik oldalán

1911. december eleje, Duino
(KA 2/18)

Esti dal
Abend-Lied

Drága Ruthom 10. születésnapjára

Melyik vagy, drága csillag,
aki szívembe néz?
Mély, bensőbb hatalomnak
vagyok hűen egész.

Melyik vagy? Mert a mennybolt
sem Kelet, sem Nyugat –
életed körbeforgott,
enyém is ingatag.

Melyik vagy? – (jaj, ne mondd meg),
aki szívembe néz?
Hadd lépjek mindenekhez,
mint aki eljegyzésre kész.

1911. december eleje, Duino
(KA 2/19)

Pietà
Pietà, Marien-Leben

Siralmam most tetőz, és névtelenül
eltölt. Dermedek, ahogyan a kő
szíve dermed.
Ősi keménység, bennem ő tudja ezt az egyet:
hatalmas lettél –
……azért lettél hatalmas,
hogy mint óriási kín
mindenestől kitódulj
szívem határán.
Most keresztben nyugszol ölemben,
most már nem tudlak megszülni soha
többé.

1911–12, Duino
(KA 2/32)

Mellére vonja Mária feltámadt fiát
Stillung Mariae mit dem Auferstandenen, Marien-Leben

Amit éreztek akkor: nem minden
titkok előtti édesség volt-e az,
és még mindig földi íz:
amikor a férfi – még kissé sápadtan a sírtól –
megkönnyebbülve odalépett a nőhöz,
és minden porcikája feltámadás volt.
Ó, hozzá legelőször. Micsoda páros
gyógyulás zajlott, kimondhatatlan.
Igen, az volt: gyógyulás. Nem szorultak ők

erős érintésre, senkiére.
A férfi, egy pillanatra is
alig, rátette maholnap
örökkévaló kezét a női vállra.
És megkezdték
csöndben, mint a fák tavasszal,
s azonnal végtelenül
legeltökéltebb törődésüknek
azt az évszakát.

1911–12, Duino
(KA 2/32)

[Soll ich die Städte rühmen]

Istenítsem a városokat tán, a földnek
túlélő (annyira megcsodált) nagy csillagképeit?
Mert csak dicsőíteni adatott nékem a szív, oly
hatalmasan ismerem én a világot. Még a panasz is
zengedezés itt, ennek a sóhajtó szívnek forró közepében.
Senki ne mondja, hogy nem szeretem én a
jelenkort; úszom sodrában; ő visel engem, ő adja
e térséges nappalt, az ősrégi munkanapot –
sóvárgom őt: jótékony bőkezűséggel
árasztja el életemet soha-nem-volt éjeivel.
A jelenkor keze eréllyel igazgat, és ha a végzet
hínárjában tartana is, vizek alatt, kényszerítene,
hogy lenn lélegezzek. Legyen a legcsekélyebb
a kihívás, szívesen énekelném őt. De az a gyanúm,
csak azt akarja: vibráljak, akár ő. Egykor a harctér
zörején túl is zengett a költő; de mit akarhat
egy hang a fémes eseménysor új dübörgése alatt,
amelyben ez a kor szembeszegül a jövő ostromának.
Szólítást sem igényel ez a kor, önnön csatazaja
túlkiabálja: daloljon. Hadd álljak meg hát
az enyészet színe előtt; nem panasszal, hanem
újra meg újra ámulattal. És valahányszor valami
süllyed a szemem előtt, s én felzokognék,
ne tekintsétek átkozásnak. Mért ne zúdulnának
ifjú népek előre arról a helyről, ahol a korhadozó régit
sokszor dicstelen szégyen betemette. Úgy van az:
galádság volna minden nagy dologgal szemben, ha bármi
kíméletre szorulna. Akit a paloták vagy a kertek
merészsége, akit öreg szökőkutak szökkenése s
zuhanása, akit a képekben lappangó lényeg vagy a
szobrok örök ittléte lélekben nem ijeszt s nem vált meg,
az térjen ki előlük s tegye napi munkáját, – valahol másutt
leskel rá az a nagy dolog, valahol másutt éri
utol, hogy védekezzék.

1912. január vége, Duino
(KA 2/36)

[und schwenktest]

és galambok röptét mint kendőket
lobogtattad kifelé, köszöntve, a hajnali légbe

1912. január vége, Duino
(KA 26/37)

[Blicke hielten mich hin, Sterne]

Pillantások hitegettek, csillagok: ne vegyem észre
hogy sose jöttél

1912. február 1. körül, Duino
(KA 2/37)

[Soll ich noch einmal Frühling haben]

Legyen még egyszer tavaszom, még egyszer
fogadjam e földmély közelgő bizonyos
jövőjét, mint saját végzetemet? Ó, tisztább sorsot

1912. február
(KA 2/37)

Jelenés
Erscheinung

Mi, ma, mi szorít vissza
a nyugtalanul lobogó kertbe,
amelyen átsuhant épp a nap
leheletnyi borzongása? Nézd,
hogy megkomolyodott mögötte a zöld!
Jöjj! Feledném is, ahogy te
a fák terhét.
(Ha rászakadna egyik az útra,
hívhatnánk férfiakat, emeljék! Mi
ilyen nehéz a világon?)
A kőlépcsők sok-sok fokán
lerobogtál: meghallottalak.
De itt már nem csilingelsz.
Magamra maradtam fülemben
a széllel… Hirtelen
egy csalogány
szökken fel a bokorból.
Fülelj csak: a légben, ahogy áll,
romosan vagy befejezetlen. Hallod?
Hallod-e, mint én, te is? –
vagy téged most is a hang
másik oldala izgat, a fonákja?
……………………………

1912. február
(KA 2/37–38)

[Ach wie du ausholst, Vogel]

Ah, ahogy kirugaszkodsz, madár,
a szívedért. Ki merné
remélni, hogy így származzon
belőle a szív

1912. tavasz, Duino
(KA 2/38)

[Wen aber des Leidens je der Eifer ergriff]

Akit mohón fogott el valaha is a kín, aligha
bírná megragadni, ami higgadt idejéből
még bizton övé. Akinek egy isten
adagolja lakomája falatját,
ami táplálva emészti. Szenved, eltelik

1912. nyárelő, Velence
(KA 2/38)

[Perlen entrollen]

Gyöngyök szerteperegnek. Jaj, elszakadt a fonál?
Ah, mit érne felfűzni őket? Hiányzol,
összefogó szilárd csat, szerelmem.

Nem volt ideje tán? Mint napkeltét a hajnal,
úgy várlak, sápadtan a rengeteg éjszakától;
mint zsúfolt nézőtér, merő ámulás vagyok,
nehogy egy szikrát elszalasszam későbbi
súlyos belépőd. Ó, ahogy egy öböl nyílt vizet
remél, s a nyurga fárosz tetejéről
fénytereket hint kifelé; ahogy a sivatag folyamágya
hegycsúcsoktól magas esőt, égi zuhogást vár, –
ahogy egy rab kapaszkodik ártatlan
ablakára, egyetlen csillag válaszát epedve;
ahogyan meleg mankóit
elhajítja a rokkant, tűzzék őket
az oltárra, és ott hever s föl nem kel csoda nélkül:
mindvégig úgy fetrengek én, nézd, ha nem jössz.

Csak téged kívánlak. Az aszfalt rése,
mihelyt érzi szegény a füvecske feszítését: nem
kívánja-e ő az egész tavaszt? Igen, az egész bolygó tavaszát.
Nem kéri-e a hold, hogy mása tükröződjön a tóban,
az idegen égitest óriás ragyogását? Hogyan eshet meg
bármi csekélység, ha nem tódul a
jövő telje felénk, a sértetlen-ép idő?

S nem vagy-e végre benne, elmondhatatlan szerelmem?
Pár pillanat csak, s én téged többé meg nem érlek. Öregszem,
vagy gyerekek sorvasztanak el…

1912. július eleje, Velence – 1912. év vége, Spanyolország
(KA 2/38–39)

[O die Kurven meiner Sehnsucht durch das Weltall]

Ó, epedésem görbéi szerte a világegyetemben,
s minden sávban: lényegem
odahajítva. Egyik-másik – nem ezer évvel
ezelőtt – süvítése fájó ellipszisén
vissza-visszatér, majd elenyészik.
Rohan át, viharzik a valaha volt jövőn át,
magára ismer az évszakokban,
vagy fesztelen, mint szabatos hatóerő:
szinte csillagrend, időnként úgy imbolyog
az éberségre szított apparátusok alján

1912. július közepe, Velence
(KA 2/40)

[…komm wann du sollst]

…
jöjj, ha kell. Mindez átmosódik rajtam
majd és eljut lélegzetedhez.
Ezt, teérted, jelöletlen sokáig
méregettem a szegénység szemével,
és úgy szerettem, mintha máris innád.

És mégis: hőkölök, ha ezt, ha engem,
csillagot, virágot, rezzenő bokrok
alól röppent pazar madárhadat,
felhők dölyfét, s amit éjjel a szél
felém sújtott, átváltva lényemet
valami mássá – hogy egymás után
más legyek, mert ez vagyok, az vagyok,
amit az itatónak zubogása
meghagyott fülemben, meg az a jó íz,
mit egykor számra tűzött a szép gyümölcs, –
hogy én mindezt, ha egyszer itt vagy, a
gyerek régi virágkehelyre néző törpe
szeméig, ha lüktettek a mezők,
sőt anyám egyik elmúlt mosolyáig,
amit talán, létedtől kiszorítva,
elzsákmányolok –, hogy majd aztán annyi
éjjel-nappal elszántan, nélkülözve
megszerzett Természetet tékozoljak
el –, nem is gyanítva, hogy ami benned
kinyílik, az az enyém: mert talán csak
szebb leszel, saját szépséget teremtesz
tagjaid megcsitult rengetegéből,
véred mézeiből, mit tudom én,
mert felismered magad tenyeredben,
mert csiklandozza válladat hajad,
mert kis jó hír ér hozzád a sötét
levegőből, mert megfeledkezel
rólam, vagy mert hallgatsz rám, mert te nő vagy:
ha latolom, mi gyöngédség merült
itt a vérbe, mennyi drága dolog
általam soha meg nem rémített
néma, lüktető szívébe
………
………

1912. november, Toledo
(KA 2/40–41)

[Unendlich staun ich euch an]

Bámulom én a ti boldog, szívós rostokolástok,
s véglegesen hordott pompás díszeitek.
Ó, nem félne a kis bajtól, ki virágzani tudna,
s szíve a nagy közepén nyújtana ősi vigaszt.

1912/1913 évforduló, Ronda
(KA 2/42)

A spanyol trilógia
Die spanische Trilogie

(I)

E felhőből, nézd: amely oly vadul
fedi az eltűnt csillagot – (s belőlem),
hegyhátból ott túl, mely pár percre most
éjszakát, éji szelet szül – (s belőlem),
e völgymélyi folyamból, mely hasadt
égi rétek fényét gyűjti – (s belőlem);
belőlem, s mindebből, Uram, egyetlen
dolgot faragni: belőlem, s amit
érzett a nyáj, karámba hazatérve,
hogy ki-be lélegezte a világ
nagy sötét enyésztét –, belőlem s minden
fényből, Uram, a sok ház árnyas alján:
csak egyetlen dolgot! idegenekből,
mert senkit nem ismerek, s jaj, belőlem
egyetlen dolgot; és a szunnyadókból,
elfekvők idegen vénjeiből,
kik köhintve jeleznek ágyaikban,
idegen emlőn ringó, álomittas
csecsemőkből, sok vázlatból, s örökké
belőlem, semmi másból, s amit nem
ismerek, Uram, Uram, szüld meg azt a dolgot,
mely mint egy meteor, földi-világi
súllyal egyetlen röpte összegét
őrzi, s nem nyom többet, mint érkezése.

(II)

Miért járkálunk, miért cipelünk
idegen dolgokat, mint holmi hordár,
ki mások mind tömöttebb piaci
málháját tolja a pultok között,
s nem mondhatja: minek, Uram, a lakoma?

És miért veszteglünk, akár a pásztor,
hatalmas ég-erők prédájaként
vad térbeli zajlás rengetegében,
ki ha egy fatörzsnek dől a vidéken,
már tett nélkül is megragadta sorsát.
Bár túl tágas látomása nem adja
meg neki a nyáj néma-telt nyugalmát.
Világ van benne, szeme villanása
s moccanása: mind világ. Érdesen tör
rá, mint zene, ami másokhoz tartozik:
vadul vérébe száll s átváltozva enyészik.

Éjjel fölkel aztán, s meghallja kint
– már léte méhében – a madárhangot,
s merészen strázsál, mert szemére vette
az egész csillagrend súlyát – de nem úgy,
mint ki kedvesének vet éji ágyat,
s kényezteti csupa érzés egekkel.

(III)

Hogy majd ha megint városi tolongás,
kusza zajszenny, járművek berregése
dől rám s elemészt zörejről zörejre,
derengjen fel a durva hemzsegésben
bennem a menny, a sáros hegy gerince,
hol odaátról felködlött a nyáj.
Legyen sziklás a szívem,
bírjam tenni a pásztor napi dolgát,
ahogy jár, barnul, s egy kőhajítással
kiméri nyája foltperemét, ahol
rojtosodik. Lépdel, bóklász, tünődik,
de ahogy rostokol: csoda. Ma is még
méltán meglakhatná testét egy titkos isten.
Hol megtorpan, hol jár, mint maga a
nap, – fellegek árnya
itatja át, mintha a Tér
lassan gondolkodna helyette.

Legyen ő bárki nektek. Libegő
éji láng, én, lámpája köpenyébe lopózom.
Csitul is már a fény. Tisztábban
boldogulna most a halál.

Vagy:

Tisztára
elboldogulna itt a halál.

Vagy:

Jól
elboldogulna itt a halál.

1913. január 6. és 14. között, Ronda
(KA 2/42–44)

Az angyalhoz
An den Engel

Erős, peremre szorított, néma
csillár: pontos odafenn az éj.
Vesztésre ítél minket tárnamély
létünk homályos vonakodása.

Ez van: nem tudjuk, hol a kijárat,
a benső fénytelenség elrekeszt –
te gátlásainkban gyújtasz tüzet
s izzással élsz, mint a magasságok.

Gyönyöröd túl van országainkon,
honnan is lehet leszállni erőd –
ahogy éj s nappal egyenlő darabban
hoz tavaszt, te állsz nap és nap között.

Az elegyből, mely minket titkon elront,
csak egy csöppet ki fröccsentene rád?
Varázslatod minden nagyság fölé vont
csoda, – miénk a legkisebb világ.

Mi legfeljebb meghatunk mást, ha sírunk,
üres éberség, a szemünk ha lát –
és nem csábít messzire, ha mosolygunk,
s ha megragad is, ki veti magát

utána? Akárki. Panasz ez, angyal?
De hát hogyan lehetne az én panaszom?
Ah, üvöltök, s csapkodok két karóval,
és nem hiszem, hogy meghallják zajom.

Zúgásom nem szít nagy lármát tebenned,
hiszen te érzed, hogy én itt vagyok.
Ragyogj, ragyogj! Intézd, hogy lássanak meg –
miközben eltűnök – a csillagok.

1913. január 14., Ronda
(KA 2/46)

Lázár feltámasztása
Auferweckung des Lazarus

Tehát: vágytak erre számosan,
mert ordító jeleket kívántak.
De ő hitte, Mártának, Máriának
tán elég tudni: hatalma van,
megtehetné. De egyik se hitte,
mind azt mondta: Mért jössz most, Uram?
S Ő odament, hogy bátran megejtse,
ami a nagy Természetben tiltva van.
Fortyogott. A szeme szinte zárva,
kérdezte, hol a sír. Szenvedett.
A tömeg várt a zokogásra,
tolult, kandikált, mohón lesett.
Alig lépett, de máris megütődött:
mi ez a szörnyű játék, vállalkozás? –
de hirtelen vastag, perzselő köd
tüze szállta meg, iszonyodás,
hogy az asszonyok külön kezelnek
holtakat és eleveneket:
haragtól reszketett az egész test,
s rekedten így szólt: El a követ!
Egy hang mukkant meg: Már szaga van
(négy napja feküdt lenn) – de Ő állt csak,
mint a szálfa, parancsok kalapáltak
benne, tolták föl szép gondosan
a kezét – (kéz ilyen lassúságnak
nem volt még tanúja, mondhatom),
míg föl nem ért, úgy tűnt, csak a levegőbe…
és karommá hámlott odafenn:
megrettent, az egész sírverem
összes halottja felszippan a földre
megint, máris mászik, kecmereg
a sok lárva, elcserélve fektét – –
de végül csak egy serkent, egy jelenség
tűnt fel… s látszott: félénken körbevették
s tétován kínáltak neki életet.

1913. január, Ronda
(KA 2/47)

[Daß ich, entartet meinem Tod]

Hogy én, halálomtól elfajulva, végül
szíved színe előtt egy üres térben
mint a fény, megsemmisüljek…………
Nem ezért vannak-e angyalok,
hogy örüljünk a várakozásnak? Kiért
…

1913. január, Ronda
(KA 2/48)

Ariel szelleme
Der Geist Ariel

(Shakespeare Viharjának olvasása után)

Valaha egyszer felszabadították:
megragadták, ahogy magát egy ifjú
kíméletlenül nagy dolgokba rántja.
Aztán betörtük, s nézd: azóta szolgál,
minden tettével szabadságra vár.
És mi – hol dölyfösen, hol félszegen –
közöljük vele, hogy továbbra is kell
nekünk erre-arra, s jaj, emlegetjük
neki érdemünket. S mégis, magunk is
érezzük: amit vele visszatartunk,
nincs a levegőben. Édes kísértés
volna elengedni –, ne legyen varázslat
több, s mint mást, eztán csak a sors vezessen,
s tudni: légies barátsága immár
enyészik, semmire nem kötelez,
hasztalan tölti a lélegzetet,
a tért, s lazán elvegyül az elemben.
Függőség születne: képtelen lennénk
bágyadt szánkból kitolni azt a hívást,
amelyre ő pattant. Lanyhán, elaggva
őt szívnánk be mégis, mint képtelen,
messze szállt illatot, mely tökéletesíti,
ami láthatatlan. Nevetve, hogy mi
inthettünk neki, és észre se vettük
e nagy viszonyt. És talán sírva is, ha
rájövünk, mennyire akart szeretni
és szabadulni, egyben mind a kettőt.

(Elengedtem már? Ijeszt ez az ember,
a hercegi vágya. Ahogy a drótot
fejébe húzza s beakaszkodik
más figurák közé, és a jövőben
lágyabb játékot kér… Ez a kiteljesült
uralom epilógja. Félreállni,
csak saját erődből lenni: „milyen kevés ez.”)

1913 eleje, Ronda
(KA 2/48–49)

[So angestrengt wider die starke Nacht]

Így nekiesve a hatalmas éjnek
hangjaikat nyers hahotába szórják,
mely nem ég el. Ó, szabódással eltelt
zendülő világ. S lélegzete mégis
teret szül, melyben csillagok mozognak.
Nézd, nincs parancs: ez futhatna a távol
vad foglyaként, fészkelhetne temérdek
messzeségben, rólunk leválva. De
nem, ő itt pihen s arcunkba ér,
mint szerelmünk szeme fénye; elénk
csapódik, s talán rajtunk hinti szét
létezését. Bár meg sem érdemeljük.
Lehet, erőt lop el az angyaloktól,
hogy kényünkre görbüljön meg a mennybolt,
s ráakasszon a rontott sors szögére.
Hiába. Mert ki észlelné? S ha mégis
megsejti: ki tűzné az éj terébe
homlokát úgy, mint saját ablakába?
Ki nem bukott el itt? És ki nem hurcolt
ebbe az egyszülött-ősi elembe
hamis, rossz és utánzott éjszakákat?
S aztán ki nem elégedett meg ezzel?
Hagyjuk: istenek őrizzenek erjedt
hulladékot, – ők nem csábítanak.
Ők vannak, csak vannak és súlyosan
vannak, de nincs szaguk, jelük. Egy isten
szája a legtöményebb némaság.
Hattyúszép ő örök ringó vizén:
merül, ellibeg, kíméli fehérjét.

Minden csábítás. Még a kismadár is
a kényszerünk, ha lágy lombját miértünk
elhagyja. Szorong a virág, felénk tör.
S mért hemzseg a szél? Csak isten meneszti
balra-jobbra, oszlopa magasában,
amit hordoz ott fent, és hagyja múlni
közönye éteri boltozatát.

1913. február vége, Párizs
(KA 2/50)

[Lange mußt du leiden]

Hosszan kell szenvedned, nem is tudod, mit,
mire szenvedésed undorral harapott
gyümölcse ízekre talál tebenned.
És akkor már-már szereted, amit
kóstolsz. Senki nem beszéli ki belőled

1913. március 10., Párizs
(KA 2/51)

[Wehe ein Sterblicher]

Jaj, egy halandó, jaj, vágyva-rohanva
rohamozza meg művét a legyőzött
ölben. De amit nem tölt meg, a széles
ölelés: istent akarta befogni.

1913. március, Párizs
(KA 2/51)

[Weißt du nicht, wird der Rotdorn bald]

Nem tudod: maholnap szívedre
tör a galagonya?
Enyhén felszáll a zöld.
Hirtelen emelkedik a virágzó alak.
Ah, máris sajog benned
amit mindig behozol a szobába,
a rengeteg virág.

1913. március, Párizs
(KA 2/51)

[Wer verzichtet, jenen Gram zu kennen]

Aki lemondva tolja el a bánatot,
mely forrásként zokogva zubog,
a boldogságot sem ismeri:
csak egy legyintés, – könnyen szórja ki.

Csak bennünk, kik az esett nő szivén
feküdtünk, melyet szeret isten,
bennünk fakadhat ki ezer minden,
az öröm utolsó szegletén.

Sötét óráknak minden üreges
ásító tere kongó korsó alakját
ölti, kagylóét, amelyben a fúgák
feldübörögnek. Nem is sejtheted,

aránytalan tanács után hogyan
épülsz át orgonává, fülelve, szépen,
s hogy a megérett kantáta viharosan
zúgni kezd egy fürge angyal énekében.

1913. március–április, Párizs
(KA 2/52)

[Unwissend vor dem Himmel meines Lebens]

Tudatlanul életem égboltja előtt,
ámulva állok. Ó, a magas csillagok.
Feljövetel és zuhanás. Micsoda némaság.
Mintha nem volnék. Részt veszek? Lemondtam
a tiszta erőkről? E rend szerint vált helyet
véremben ár és apály? Szabadulnék
a vágyaktól, minden más kötelemtől:
messzi határaihoz szoktatom szívem. Jobb,
ha csillagaitól retteg, úgy él, mintha színleg
oltalom óvja s csitítja szomszéd melegség.

1913. tavasz, Párizs
(KA 2/53)

[Was, was könnte dein Lächeln mir]

Mit, mit tudna rám kötözni,
amit az éjszaka meg ne
adna, a mosolyod

1913. március, Párizs
(KA 2/54)

[Überfließende Himmel verschwendeter Sterne]

Elherdált csillagok özönlő mennyboltja
díszlik az aggodalom fölött. Ne a párnába,
zokogj a magasba. Itt, zokogások közt,
ahol megszűnik az arc,
itt kezdődik elharapózva az el-
ragadó világűr. Ki szakítaná meg,
miközben arra tolulsz,
a sodrást? Nincs ki, nincs mi. Hacsak az nem,
hogy hirtelen érted kerengő bolygók irdatlan
mágnes-erejével kezdesz vetekedni. Lélegezz.
Szívd be a bolygó sötétjét, és pillants
fel újra! És újra! Könnyedén és arctalanul
dől hozzád fentről a mélység. Az oldott,
éjszaka-vérű arc teret teremt a tiédnek.

1913. április, Párizs
(KA 2/54)

Tavasz
Aus einem Frühling

(Párizs)

Ó, április összes halottja, itt, mind,
szállító kocsik feketéje: viszik át
őket a zaklatott, felhevült fényen,
mintha még egyszer zendülne a
súly s zúgolódna a dolgok laza
könnyűségén… De már dől is elébem
pár tegnap még gyermekkötényben
járt ifjú, ámulva a konfirmációra
sietve: Isten trónja előtt egyre fehérebb
a sor, s csak a szilfák árnyától szelidül meg.

1913. április, Párizs
(KA 2/54)

Emmausz
Emmaus

Járása még nem, – bár furcsa eréllyel
lépett oda, mintegy hogy: menjenek;
s bár a küszöbhöz ünnepibben ért fel,
mint ahogy kettejükből férfi lett;
és az sem, ahogy helyüket keresték,
s szendén tették-vették a tárgyakat,
míg Ő lassan, mélán tekingetett szét
s hallgatott, mint ki csak néző marad;
és az sem, hogy leültek, s igyekeztek
megszokni, mi a vendég-társaság,
s Ő a kenyérhez nyúlt, szép keze rezgett,