A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Conn Iggulden: Nero

(Penguin Michael Joseph, 2024)

Fordította: Novák Gábor

Copyright © 2024 by Conn Iggulden

Hungarian translation © Novák Gábor, 2026

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Gaborják Ádám

Borítóterv: Szabó Vince, Malum Stúdió

Tördelő: Schwarczenberger Helga

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-615-110-010-3

www.gabo.hu

www.facebook.com/GABOKIADO

www.instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Jetti Feintuchnak, aki megengedte, hogy elolvassam apja utolsó, fiókban maradt munkáját.

ELSŐ RÉSZ

I. SZ. 37

1

Szokatlan fények voltak. A nap alacsonyan függött a horizonton, és azt a furcsa, szennyezett arany izzást árasztotta magából, ami csak az alkonyi órákra jellemző. A fekete fellegek úgy tornyosultak, mintha egy karom nyúlt volna át a dombokon, készen rá, hogy villámokat szórva lecsapjon. Ezekben a pillanatokban az istállóban ketten álltak szemben egymással.

Gnaeus felsandított a sápadt napra. A versenyszekér húzására kijelölt harmadik lóval bajlódott. Az első kettő nagyokat horkantva toporgott a szíjak és a központi rúd fogságában. Az egész szerkezet nem nyomott többet egy gyermeknél. Feketére és aranyra festették, és minden részét értő kezek faragták könnyűre. Amikor megrántotta a gyeplőt, és vágtába ugratta a négy lovat, a világon senki sem érhetett a nyomába.

A ló ijedős volt, próbált elhátrálni. Gnaeus keményen rácsapott az orrára. Nem volt ideje az efféle ostobaságokra. Ezek csupán zsákmányállatok voltak, ostoba jószágok. A ló félt tőle – joggal teszi, ha egyszer majd elveszíti a türelmét vele szemben. Gnaeusnak szorosan fogva körbe kellett vezetnie az ideges, könnyen megugró állatot, amelyik nem akart beállni a többi mellé. Az a kettő összeszokott páros volt, Castornak és Polluxnak hívták őket. Egy kisebb vagyont ajánlottak fel neki csak az utódaikért, de nem állt kötélnek. A visszautasított szenátor az orra alatt tett valami megjegyzést a családjára. Gnaeus egy héttel később ágyba vitte a feleségét. Elmosolyodott az emlék felidézésére, bár az örömbe keserűség is vegyült.

A levegő párás és fülledt volt. Szinte fizikai erővel nehezedett rá, ezért a dühe úgy gyűlt, akár a viharfellegek. Ránézett a feleségére, és tudta, hogy az asszony gyűlöli őt. És mégis elvárta tőle, hogy akár meg is haljon érte.

– Meg sem fogsz szólalni? – veszekedett a nő. – Hagyd a lovakat a szolgákra! Elmész Rómába, vagy sem? Ha elindulsz a versenyen, Barbo, mindkettőnket megölsz! – Tenyerét a hasára szorította, a méhe fölé, amelyről azt gondolták, már sosem telik meg, amely házasságuk kilenc hosszú éve alatt üres maradt. A férfi a felesége kezére nézett. Az asszony kötélként tudta csavargatni őt.

– Ne nevezz Barbónak – mormolta. – Csak a barátaim hívnak így. – Miközben beszélt, átvett egy kantárt az egyik rabszolgától. A harmadik ló elcsendesedett, már engedte, hogy visszavezesse őt a többiekhez. Gnaeus szorosra húzta a szíjakat, a három ló pedig a fejét rángatva, egymás felé kapdosva elfoglalta a helyét, miközben elővezették a vadul nyerítő, izgatott negyediket. Hozzá hasonlóan ők is futni akartak.

Gnaeus egy intéssel elküldte a rabszolgát, és átvette tőle az utolsó lovat. Neki aztán nincs szüksége segítségre! Mindennap hajtott, ahogy az illett egy ilyen kasztba tartozó polgárhoz. És talán annak is tudatában volt, hogy minden szavát kihallgatják. Mintha a fél város tudta volna, mivel foglalkozik, gondolta kedvetlenül. Itt semmi sem maradhatott titokban. Egy másik dolog, amit Agrippina biztosan nem értene meg.

– Hívjalak netán „dominus”-nak? – kérdezte a nő hamis hízelkedéssel. – Vagy köszöntselek a tanáromként „salve magister”-rel? Elvégre még gyermek voltam, amikor találkoztunk.

Gnaeus megperdült, elég gyorsan ahhoz, hogy a felesége összerezzenjen. Hatalmas fizikai erővel rendelkezett, mégis szokatlan kecsességgel mozgott. Látta, hogy az asszony elvörösödik, és arra gondolt, mennyire gyönyörű, és mennyire ijedt. Szabad kezével elkapta a csuklóját, érezte, ahogy a csontok elmozdulnak a szorításában. Gnaeus katona volt, lovag, vagyonos ember. Bár Agrippina már a huszonkettedik évében járt, néha még ugyanannak a tizenhárom éves lánynak tűnt, akit a családja neki ajándékozott.

– Én sosem kértelek meg, Agrippina. Ha jól emlékszem, anyád addig hízelgett a családomnak, amíg a tej meg nem alvadt. Tehát ne játszadozz velem, miközben arra kérsz, hogy vonuljak a halálba érted. Könnyen lehet, azon kapod magad, hogy egy kicsit túl sokat kértél!

– Akkor ha értem nem is, tedd meg a bennem lévő gyermekért! – Megfogta a férje kezét, és keményen kidudorodó hasához nyomta.

Megőrült ez a nő, gondolta Gnaeus. Azon töprengett, vajon a gyermek túléli-e az anyját. Amikor rúgást érzett a méhen belülről, görcsösen visszarántotta a kezét.

– Asszony, tudod mi történik, ha fellovagolok a Via Appián Rómába? Tudod, mit fog tenni Seijanus?

– Tudom, mit fog tenni, ha elfutsz.

A nő nagyon sápadtnak tűnt. Gnaeus vágyott a karjára maga körül, csak még egyszer, valami jelre, hogy érez valamit iránta. Az sokkal könnyebbé tett volna mindent. Az anyja azt mondta neki, Agrippina idővel megszereti őt, de nem így történt. A nő egyszerűen csak félt tőle, miközben meg is vetette. Gnaeus sem szerelmet, sem kedvességet nem kapott a feleségétől. Ahhoz képest még saját dühe sem nyújtott sok megnyugvást számára.

– Gnaeus, Seijanus a császár hangja Rómában – folytatta a nő. – Ha elmenekülsz, törvényen kívülivé nyilvánít, és elvesz tőled mindent: a földet, a bányákat, ezt a házat… engem. Nekem és a gyermeknek nem lesz védelmünk. Meddig fogunk vajon kitartani, ha Róma prefektusa az ellenségünk?

Gnaeus gyors mozdulattal feltette a kantárt az utolsó lóra, és a hosszú szárat a kocsin lévő szeghez rögzítette. Mind a négy ló felemelte a fejét, érezték a lehetőséget, hogy még futhatnak egyet a vihar előtt. Gnaeus szívverése is felgyorsult a belőlük áradó erőt érzékelve. Készen állt az indulásra, és mégis csak állt ott egy helyben, miközben villámok világították meg az eget, és mennydörgés töltötte be a világot. Felnézett, belélegezte az élőnek tetsző levegőt. Feltámadt a szél, hűvösebbnek tűnt az idő, mint az elmúlt hetekben bármikor. Kétségtelenül vihar közeledett, valóságos kataklizma. A föld szinte könyörgött érte.

– Tudod, Agri, én csupán a legfiatalabb fiú vagyok. Sosem kerülhettem semmi fontos közelébe. Annyit mondhatok el magamról, hogy a nagyapám Marcus Antonius volt. Fogathajtó versenyeken indulok, felügyelem a birtokom, de nem jelentek fenyegetést az olyan emberekre, mint Seijanus vagy a császár. Igen, a családomnak valóban volt vagyona, és igen, szerették volna, ha a vérvonalunk összekapcsolódik Augustus isteni vérvonalával, de ennyiről van szó, és nem többről! Azután Tiberius elment Capri szigetére, és ez a Seijanus… – Ökölbe szorult a keze a kantárszáron. – Seijanus végignézett az útjában állókon, és elkezdett leszámolni velük.

– Ezt nem tudhatod! – vitatkozott a felesége.

Gnaeus hitetlenkedve nézett rá. Szólt, és ennek elégnek kellett volna lennie. Más férjeknek nem kellett efféle engedetlenséggel szembesülniük. Mégis, náluk mindig Agrippináé volt az utolsó szó. Homlokát a ló nyakának támasztotta. Harminckilenc éves volt, harmincévesen vette el Agrippinát, és a nő mindig is gyermek maradt számára. Talán örökké annak is fogja látni.

– Valóban ennyire vak vagy? – csattant fel hirtelen. – Tiberius császár csak azt tudja, amit Seijanus tudni enged neki! Képes vagy ezt felfogni? Az a romlott, vén pók a fia halála óta visszavonult a szigetére, és beletemetkezett a gyászába. Rómában most hatalmas a csend. És az ő bizalmas barátja, szeretett „bajtársa minden küzdelemben”, akit itt hagyott parancsnoknak, meglátta az esélyt és lecsapott rá. – Még szép, hogy Seijanus felelős a testvéreid sorsáért, Agrippina! Nerót egy váddal pusztította el. Nem különös, hogy egy ilyen egészséges fiatalember véget vet saját életének? Talán a rettenetes szégyenérzet tehetett róla? Mondd meg nekem te, Agrippina! Elvégre a te rokonod volt. Láthatóan egyikőtök sem ismeri a szégyent. Én mondom…

Egy pillanatra elhallgatott, nem volt biztos benne, hogy folytatnia kellene-e. Felesége megvető arckifejezése azonban eldöntötte a kérdést. Közelebb hajolt hozzá, és lehalkította a hangját. Még saját házán belül is óvatosnak kellett lennie. Seijanus állítólag segítők hadát fizette, akik elsuttogott titkokat és szóbeszédeket szállítottak neki.

– Nerót azzal gyanúsították meg, hogy egy másik férfi asszonya volt. Mit gondolsz, Tiberius törődik ezzel? Ő már annyira mélyre süllyedt a romlottságba… Agrippina, olyasmiket tudnék mesélni neked, amiktől felfordulna a gyomrod. Nem, ha Tiberius aláírta azt a száműzetési parancsot, ha egyáltalán látta, az csak Seijanus kérésére történhetett, aki így szabadult meg egy riválistól. Azt hallottam, hagyták, hogy a testvéred saját kezével vágja el a torkát, de igazából nem volt választása. Értesz engem?

– Ne merd őt a szádra venni! – Agrippina reszketett a tehetetlen haragtól. Gnaeus erős ember volt, rendszerint megfélemlítette a körülötte lévőket az erőszak puszta lehetőségével. Mindig is ügyelnie kellett rá, hogy ne mutasson félelmet a jelenlétében.

Gnaeus megvonta a vállát.

– Én semmit sem tettem a testvéreiddel, Agrippina. Mindössze magam mellé vettem egy feleséget, aki mindig is ridegen viszonyult hozzám. Seijanus volt az, aki meglátta a hatalomhoz vezető utat, aki elintézte, hogy egyszerű kő legyek, amit félrerúghat az útból.

Látta, hogy Agrippina is körülnéz, hogy meggyőződjön róla, senki sem hallja őket. Gnaeus elnevette magát, hirtelen elfogta az undor.

– Ó, túl hangosan beszéltem? – Még jobban felemelte a hangját. – Netán azt mondtam, hogy Seijanus ölte meg a két fivéred, az egyiket a saját kezével, míg a másikat halálra éheztette? A harmadik lett volna a következő, ha nem menekül el, amit saját érdekében jól is tett, ebben biztos vagyok. Hogy is hívták? Igen, megvan! Gaius Julius Caesar. Mint Nero Caesar és Drusus Caesar. Vajon eszébe jutott anyádnak egyszer is, hogy a névadással halálra jelölte őket? És aztán engem is megvádoltak! Azt mondták, viszonyt folytattam egy szenátor feleségével, mintha bizony a rómaiak fele éjszakánként nem valaki más ajtajánál ólálkodna! Seijanus ezzel a váddal is téged támad rajtam keresztül. Bíróság elé állítanak, és elküldenek Pontia szigetére éhezni, vagy esetleg Caprira, hogy Tiberius szajhája legyek! Esetleg adnak egy kést és közlik, hogy magam végezzem el a feladatot a cellámban. Mert ezt akarja! Vagy azt, hogy elmeneküljek! Seijanus gyilkosságokkal menetel a hatalom felé, Agrippina! Ha te nem is látod, én igen! Ezt kéred tőlem! Ha elindulok Rómába, a halálomba megyek!

A végén már kiabált, úgy zúdította a nőre a szavakat, hogy Agrippina szorosan összezárta a szemét, és hátra kellett hajolnia. A vihar szele is lecsapott rá, meglobogtatta a haját. Gnaeus úgy érezte, mintha ő maga támasztotta volna az ítéletidőt. Hevesen zihált, ugyanúgy, mint a versenyek közben.

Felesége közelebb lépett hozzá, a férfi öklének hatótávolságán belülre.

– Te mindig a kötelességről szónokolsz, Gnaeus, arról, hogy a ház ura felelősséggel tartozik minden ott élőért – mondta maró gúnnyal. – Ez a te szereped! Ha nem lennél olyan szabados a szenátorok és konzulok feleségeivel, talán Seijanus sem azt nézné, melyik kampóra akaszthat fel! Szóval ne gyere nekem most a megbocsátással vagy az együttérzéssel! Te sem mutattad soha egyiket sem az irányomban!

– Te kőszívű szajha! – sziszegte a férfi. – Mikor fogadtál be önként az ágyadba? Mikor tártad szét a lábad erőszak nélkül, úgy, hogy nem kellett követelnem az engem férjként megillető jogokat? És akkor is úgy feküdtél ott, mint egy döglött hal, amíg nem végeztem! Aztán visszatértél a szobádba, mintha mi sem történt volna. Kilenc éven át ennyit kaptam tőled! Az istenekre, tudnom kellett volna, hogy ennyire romlott vagy! Képes vagy te egyáltalán szeretni? Az apádat meggyilkolták, az anyádat az utcán megszégyenítették, és úgy megverték, hogy elvesztette a fél szemét. Sosem láttalak sírni, Agrippina, sem őket nem sirattad, sem a testvéreidet! Olyan vagy, mint egy darab kő. Így ha egy kis melegségre lelek a rendes asszonyoknál, akiknek az éhsége az enyémhez mérhető…

A nő pofon ütötte, váratlanul és figyelmeztetés nélkül, mintha ő maga sem hitte volna, hogy képes rá. Egy férfi támadása elől Gnaeus talán kitért volna, vagy hárítja, de a felesége meglepte. Erős ütés volt, a feje oldalra csapódott tőle. Azonnal mozdult, bunkósbotként emelte a magasba az öklét.

Agrippina hátratántorodott, félt, hogy a férje megöli. Megbotlott, és keményen a kőre zuhant, felkiáltott fájdalmában.

Gnaeus lenézett a fiatal nőre, aki a gyermekét hordozta. Továbbra is lángolt benne a düh. Még soha nem ütötte meg őt, házasságuk évtizede alatt egyszer sem. Agrippina feleakkora volt, ráadásul ő katonaként már ölt embert, csatában és elmérgesedett vitában egyaránt. Egyszer kitépte egy vele egyenrangú ember szemét, és nem volt miatta bűntudata. Egy másikat puszta kézzel fojtott meg, amikor az nem volt hajlandó kifizetni egy elvesztett fogadást. Nőt viszont még soha nem ütött meg.

Agrippina lassan, ügyetlenül talpra állt. Most még sápadtabbnak tűnt, és Gnaeus hirtelen megundorodott a nő fintoraitól és lenézésétől. A fejük fölött már tombolt a vihar, kövér esőcseppek hullottak a porba – megérkezett az eső dél felől. Látszott, hogy hatalmas felhőszakadás lesz belőle. Érezte a levegőben. Megtöltötte a tüdejét, és fellépett a kocsi emelvényére.

– Ha elmenekülsz – ismételte a felesége –, Seijanus megöli a bennem növekvő gyermeket. A te gyermekedet.

Gnaeus lenézett a nőre, ahogy ott állt, egyik kezét a hasára szorítva. Házasságuk kilenc éve alatt sosem tartotta őt olyan szorosan, mint most saját magát. És még ilyenkor is manipulálni próbálta. Agrippina jól tudta, hogy Gnaeus büszke a bátorságára, és a gyávaság bélyegét a lehető legrosszabb dolognak tartja, ami egy férfival megtörténhet. Nem fog elmenekülni, de az istenekre, fájt volna odaadni az életét egy ilyen nőért. Ő élni akart.

Ahogy megmarkolta a gyeplőt, a lovak felnyerítettek, és türelmetlenül topogni kezdtek a nedves kövön. Patáikra hornyolt vaslemezeket rögzítettek szorosan megkötött szíjakkal. A hang kések csattogására emlékeztette. Gnaeus elhelyezkedett, készen állt az indulásra. Erősnek érezte magát.

– Mit fogsz tenni? – kérdezte Agrippina.

Gnaeus élesen megrázta a fejét, a nő hangjától is elfogta az undor. Ha mást vett volna el, akkor most nem lenne itt, nem kellene Rómába mennie, hogy szembenézzen a hamis vádakkal. Ha Agrippina nem hordozná a gyermekét, elválhatna tőle, de így már hozzá volt kötve. Azon kapta magát, hogy a gyermek halálában reménykedik, mert úgy megszabadulhatna.

Saját haragjába temetkezve, magától is undorodva szűk fordulót tett a kocsival. Könnyedén és gyakorlottan uralta a négyes fogatot. Tudta, a nő figyeli, hogy melyik irányba indul el – északra, a városba… vagy délre, hogy becsület nélkül éljen, maga mögött hagyva feleségét és gyermekét.

Gnaeus hátra sem nézett, amikor átgurult a kapun, és kikanyarodott az útra. Az eső hirtelen hevesebbé vált, nagy erővel verte az utat és mindent, amit ott talált. A férfi egy pillanat alatt bőrig ázott, a ruhája átnedvesedett, az eső a koponyájához tapasztotta szőke tincseit.

Nem vette észre a nő lábának belső oldalán lefelé kúszó vörös vonalat, és azt sem, ahogy az esővízzel összekeveredve rózsaszínre színeződött. Agrippina már vérben állt. Valami felszakadt benne, amikor elesett, és rettenetes fájdalmat érzett, amely egyre csak fokozódott. Mégis ott maradt, ahol volt, figyelt, mert tudta, hogy nem mozdulhat el. A sorsa Gnaeus kezében volt, és a gyermeké is, amely tumorként növekedett benne. Férje dühe és ostobasága ellenére majdnem biztosan tudta, merre fog elindulni. Ez az utolsó, reszkető bizonytalanság fogva tartotta, mintha egy szöget ütöttek volna keresztül a szívén.

Gnaeus az útra kiérve megrántotta a gyeplőt, és éleset kiáltott. Az állatok vágtába váltottak, az apró szekér úgy szökkent előre, mintha íjból lőtték volna ki. A vaspatkók megcsillantak a félhomályban, ahogy elszáguldott a város irányába.

Agrippina csak akkor rogyott össze és sikoltott fel, amikor Gnaeus már nem hallhatta, amikor már nem lehetett ott mellette, hogy a karjába emelje és elhalmozza mindazzal a törődéssel, amitől az asszony zsigeri módon irtózott. Helyette szolgák rohantak elő a házból. Takarókba bugyolálták és bekísérték az épületbe, mások pedig az orvosért indultak.

– Bábát hozzatok! – sziszegte nekik Agrippina. – Jön a gyermek!

Hevesen megborzongott, egészen biztos volt a dolgában.

Odafent egymást érték a villámok, és olyan hangos dörgések követték őket, hogy az emberek összerezzentek. Agrippina magában imádkozott, hogy Gnaeusnak legyen ereje megtenni, amit a becsület megkíván. Ő már nem tehetett semmit. Neki saját próbáját kellett kiállnia most.

Eső verte az utat, miközben a kvadriga a viharban száguldott. Villámok csapkodtak, fonálszerű szövedékük fehérre festette az eget. Gnaeus elképedve észlelte, hogy érzi a bőrén a mennydörgést.

Ez a sebesség veszélyes volt ezeken a köveken. Tudta, ha felborul a szekérrel, szerencsésnek mondhatja magát, ha életben marad. De legalább az út üres volt. Úgy érezte, ő az egyetlen ember az egész világon, aki eltévelyedett valamiféle őrületben, ahol csak a lovak zihálása és saját szívverése létezik.

Az apró, festett fából álló fenékrészen egyensúlyozott, miközben négy lova a rögtönzött hajnalon dübörgött keresztül. Mindegyiknek a félelme átragadt a többiekre, ezért úgy vágtattak, mintha oroszlánok üldöznék őket – kerekre nyílt szemmel, tengeri tajtékként fröccsenő nyállal.

Az út mellett összekuporodva várakozó családok mellett suhant el, akik döbbenten figyelték a vihar és mennydörgés közepette vágtázó megszállottat. Gnaeus elkapta a szemük villanását, ahogy elfordították a tekintetüket, de nem lassított. Halhatatlannak érezte magát. Mikor futott el bármilyen harc elől? Bárki elől? Egy olyan ember számára, aki a halála felé rohant, a levegő kifejezetten édesnek tűnt. Abban a pillanatban nem érzett fájdalmat, sem szomorúságot öregedő ízületei miatt. Minden félelem és aggodalom távozott belőle, újra fiatal volt. Úgy suhant, akár egy nyílvessző, és egy pillanatra beleveszett a száguldás örömébe.

A fények alapján az özönvízben is észlelte a várost. A falakat minden időben praetorianusok vigyázták. A kaputornyok felett és a mellvédeken olajlámpások égtek, akár a szentjánosbogarak. Gnaeus elmosolyodott. Ez volt a város, amit szeretett, a rend, amire vágyott.

Ugyanakkor félelmet is keltett benne. A különös békesség, ami eddig megszállta, ködként oszlott szét. A város fényei egyet jelentettek az erővel, a törvényekkel és az őrködő praetorianusokkal. Valamint az utazása végével.

Egy férfi Gnaeus társadalmi helyzetében azt tett Rómában, amit csak akart, egészen addig, amíg meg nem vádolták valamivel. Tisztában volt vele, hogy ha őrizetbe veszik, soha többé nem szabadul. Hevesen szitkozódott, megpróbált mindenkit elküldeni Hadészhoz, az örök szenvedésbe… mindenkit, egytől egyig. A kiabálás a maradék önuralmától is megszabadította. Folyamatosan üvöltözött, miközben a város egyre nagyobbra nőtt a szeme előtt.

A lovai túlhevültek, bőrükről pára szállt fel az esőben. Gnaeus észrevette, hogy az egyikük kissé biceg, és ez még jobban feldühítette. Természetesen a kemény talaj volt az oka. Ő tehetett róla, megint ő, mindig ő. Elképzelte, mit szólna Agrippina, ha meghallaná, milyen elővigyázatlan volt. Mindig azt mondta neki, hogy gondolkodjon, mintha Gnaeus képes lett volna előre meglátni, mit fog hozni a nap.

Vicsorogva lassított, a paták kopogása a csatazajt idézte. Nem volt ostoba, akármit is mondott a felesége. Az istenekre, milyen fordulatot vett az élete! Soha nem akart még csak megházasodni sem. Miért is tette volna, amikor a nők mindig oly készségesen invitálták őt az ágyukba? Meglátták szőke haját és széles vállát, és akár házasok voltak, akár nem, olyan ígéreteket suttogtak a fülébe, amelyekbe még egy szatír is belepirult volna.

Emlékezett rá, hogy az anyja ragaszkodott a frigyhez. Az öregasszony unokát akart, ezért tető alá hozta az egyesülést az egyik kiváló vérvonallal. Kiválasztotta neki Augustus ükunokáját, aki az ő drágalátos felesége lett.

Megrázta a fejét, és kitörölte a szeméből az esőt. Úgy képzelte, hogy egy engedelmes kis teremtés majd fiúkat szül neki, és talán egy lányt is, aki majd öregkorában gondoskodik róla. Ehelyett egy dühösen fújó és karmoló vadmacska költözött be az életébe.

Egyszer, még fiúkorában megpróbált megszelídíteni egy nőstény rókát. A birtok szolgái kiástak egy üreget, és megölték az anyát. Gnaeus felkapta az egyik tekergő kis kölyköt, mielőtt egy ásó végzett volna vele. A rókák hasonlítottak a kutyákra, ezért azt gondolta, étellel és fegyelmezéssel magához szoktathatja. Az emlék felidézésére elfintorodott. A kísérlet az egyik ujja hegyébe került, és szerzett egy csuklótól könyékig húzódó forradást.

Agrippina arra a rókakölyökre emlékeztette. Karcsú volt és veszélyes, csodálatos… de amikor az a sötét szempár ránézett, beleborzongott. Sosem tudta, mire gondol a nő.

Az eső szitálássá szelídült. A szünetek a villámlások és dörgések között egyre hosszabbra nyúltak, ami azt jelentette, hogy a vihar távolodik. Ezért hálás volt, különösen, amikor meglátta a bebocsátásra váró, csuromvizes utazók sorát. Néhány ostoba még integetett is neki, azt kiabálva, hogy lassítson. Gnaeus nevetve kényszerítette őket, hogy elugorjanak az útjából. Egy saját halálába siető rómainak nem kellett ostoba szabályokat követnie. Egyet sem. Különös gondolat volt ez, el is mosolyodott rajta. Ő volt Gnaeus Domitius Ahenobarbus! Barbo, a versenyző! Egyszer, régen tömegek skandálták a nevét.

Beletúrt a hajába, hátrasimította a tincseket. Előrébb egy fiú futott ki az útra. Gnaeusnak volt ideje megnézni a kölyök szakadt ruházatát. Elkapta egy nő sikolyát, látta is, hogy az anya előrenyújtott kézzel rohan. Agrippinára emlékeztette, és gyors döntést hozva gyorsabb vágtára ösztökélte a lovakat.

A paták eltalálták és maguk alá gyűrték a gyermeket, még mielőtt a szekér kerekei félredobták volna, mint egy marék rongyot. Gnaeus hallotta a nő elkeseredett üvöltését, és összeszorította az állkapcsát. Unta az ostoba emberek fájdalmát és gyászát, akik hagyták, hogy a gyerekük veszélybe keverje magát.

A város kapujánál leszállt a kocsiról. Egy lovagnak nem kellett várakoznia az ürülékkel borított földművesek és hírvivők között. Biccentett a praetorianus őrnek. A férfi a fiát sirató nőre pillantott, aki feléjük mutogatott. Az őr és Gnaeus összenéztek, utóbbi megvonta a vállát. Nem számított.

– Seijanus prefektus értem küldetett. Gnaeus Domitius Ahenobarbus vagyok.

Kisebb tömeg gyűlt össze a halott gyermek körül. Egyre többen mutogattak Gnaeus felé.

– Jobb lesz, ha bejössz, uram. Itt könnyen zavargás törhet ki. Olyanok ezek, mint a gyerekek.

Gnaeus kuncogott. Különös béke és céltudatosság áradt szét benne. Méltósággal fog szembenézi a sorsával. Elvégre otthon volt, a sajátjai között.

2

Tiberius a keskeny vasrudak közti résen nézett kifelé, ujjait kidugta a nyílásokon. Körülötte tüzek égtek a parázstartókban, vörös árnyalatba borítva a mennyezeti Jupiter-ábrázolásokat. A fellegvár temploma csendes volt ebben az órában. A vihar után mintha az egész városra béke borult volna, bár ahogy kinézett a fórumra, nagyon jól tudta, hogy ez hazugság. Ebből a magasságból nem hallhatta az emberek zaját. Mégis ott voltak, dolgoztak, aludtak, üzekedtek, táplálkoztak és ölték egymást. Elmosolyodott a gondolatra. Ebben a sötétségben ott volt a jó és a gonosz is, de ő mindenek felett állt. Ez a birodalomnak egy olyan elképzelt képe volt, amiben örömét lelte.

Hátranézett a férfira, aki láncra verve, megadóan lehajtott fejjel várakozott a csiszolt kövön.

– Tudod, miért nevezik ezt a helyet „Capitolinus”-dombnak, Seijanus? – kérdezte.

Közben elfordult az ablaktól. A másik kezében tartott selyemszövetet a szájához emelte, és mélyen beszívta az illatát. Az összehajtott anyagot rózsaolaj és mirha keverékébe áztatták. A lehelete az elmúlt évben savanyú szagúvá vált, az öregedés vagy valamilyen belső rothadás biztos jeleként. Nem bírta az oszlás bűzét, ezért a ruhán keresztül lélegzett – más talán bort kortyolt volna. A bőre enyhe fényt kapott tőle.

Az előtte térdelő férfi nem válaszolt azonnal. Seijanus még gondolkodott, azon töprengett, túlélheti-e ezt valahogy. A maga módján üdítő látványt nyújtott. Tiberius felélénkülve idézte fel az emlékeket Capriról. A remény annyira bizonytalan, kétségbeesett dolog volt, férfiaknál és nőknél, szabadoknál és rabszolgáknál egyaránt. A legutolsó vagy inkább a legutolsó utáni pillanatig reménykedtek a menekülésben, a kegyelemben. Néha arra gondolt, ez az ő legnagyobb öröme. Dédelgetni ezt a reményt, figyelni, ahogy fellobban néhány utalástól és alkutól, majd gyorsan elfújni, miközben az áldozat kétségbeesetten vonaglik a talpa alatt. Ilyenkor megpróbált a szemükbe nézni, olyan közel kerülni hozzájuk, amennyire csak lehet… meggyőződni róla, hogy reménykedve halnak meg, vagy esetleg feladják, és szabadon engedik azt a szárnyas teremtményt, amit ő hívott életre. Az istenekre, hogy szerette őket, a maguk gyerekes mivoltában. Még Seijanust is…

– Ugyan, Seijanus, a nyelved még megvan. Nem lehetne béke közöttünk? Kényszeríteni akarsz, hogy a bírád legyek?

A férfi felnézett, és Tiberius érezte, hogy öreg szívének dobogása felgyorsul az izgalomtól. Igen, ott volt a kétségbeesett reménykedés, a józan ész és minden tapasztalat ellenére. Tudta, hogy Seijanus beszélni fog, mielőtt még megmozdult volna, mielőtt a láncai halkan megcsörrentek volna a márványpadlón. A pillanatot kis híján tönkretette a Tiberius mellkasából feltörő köhögési inger. Erőszakkal próbálta visszatartani, és figyelte Seijanust, aki levegőt vett a beszédhez, de aztán a köhögés utat tört magának, rekedten és túl hangosan, beszennyezve az élményt.

Tiberius megtörölte a száját, dühös volt saját gyengesége miatt. Rájött, hogy a vér ízét érzi. Amikor az ínyéből szivárgott a vér, akkor is mindig érezte, de az mindennapos dolog volt. Ma este azonban valami komor, orrfacsaró bűz is társult hozzá. A vérnek mindig ilyen szaga volt? Valahogy romlottnak tűnt, mintha a teste tele lett volna valamilyen szivárgó, áporodott folyadékkal. A gondolatra is elfogta az undor…

Tiberius megkönnyebbülten hunyta le a szemét, amikor Seijanus végre megszólalt. A hangja rekedt volt, de még mindig erős. Hallatán elégedett borzongás futott végig a császár testén, mintha egy macska nyelve érintette volna meg a bőrét.

– Hallottam már a nevet – mondta Seijanus. – Capitolinus egy konzul volt… vagy tribunus? Védte a várost.

– Úgy bizony, Seijanus! Kivételes ember vagy, én mindig is mondtam. Igen… hosszú idővel ezelőtt, amikor Róma éppen csak megszületett, elhagyta az anyaméhet. Tudtad, hogy az illetőt a dombról nevezték el? Capitolinus egy itteni házban született. Az eredeti név még abból az időből származik, amikor az őseink lerakták az első épületek alapjait, és felfedeztek egy kőfejet. Miféle elfeledett, ősi faj hagyhatta ott? – Tiberius tűnődve mosolyodott el, mielőtt folytatta. – Capitolinus a köztársaság hőse volt, a nép kedvence, akinek az érdekeit képviselte. És mégis túl messzire nyújtózott… A házát végül kövenként hordták el, Seijanus. Ma Juno temploma emelkedik azon a helyen, alig negyvenlépésnyire innen. Amikor valaki ott imádkozik, biztosan nem gondol rá. Nem különös? Egy név lehet halhatatlan, ám az ember emléke, amit az a név valóban jelent? Az semmivé válik, mint a por.

Tiberius megállt az ember előtt, akit régen a barátjának nevezett. Az őrök az árnyékban megmozdultak, azzal az illetővel együtt, akit tanúként hozatott ide. Tudták, hogy Seijanust alaposan átkutatták, és erős láncok tartják. Mégis jelezték, hogy készenlétben állnak, mozdulataikat a bőr és a vas csikorgása kísérte. Tiberius mosolyogva nézett le foglyára. Az emberek olyan egyszerű teremtmények voltak. Eleget látott belőlük, hogy tudja.

Előrenyúlt, megfogta Seijanus állát, le-, majd felfelé fordította a fejét, hogy jobban megnézze. Láthatóan megverték, vagy csak ellenállt az őrizetbe vételnél. A vastag ajkak felhasadtak, az egyik szem bedagadt. Tiberius együttérzőn nézte. Az őrei alapos munkát végeztek.

– A praetorianusaidnak új prefektusa van, barátom. Kineveztem Naevius Macrót. – Látta, hogy Seijanus elfintorodik, és gyorsan felemelte az egyik kezét, mintha csak valami hétköznapi apróságról beszélnének. – Tudom, hiányzik belőle a fantázia. Miután húsz évet szolgált a tűzőrök között, olyan, mintha mindenhol csak füstöt és hamut érezne. Viszont igen hűséges eb. És ez az, ami igazán számít.

– Én nem árultalak el… – kezdte Seijanus. Felemelte a fejét, és megpróbált a rá letekintő félelmetes öregember szemébe nézni. Túl sok volt a közös tudásuk. Tiberius ismét köhögött, és amikor megtörölte a száját, olajos, véres massza maradt a bőrén.

– A barátomnak tekintettelek, Seijanus. Ilyenekből nincs sok nekem. Igazság szerint egy sincs, nem igazán. Az emberek szívességért fordulnak hozzám, de közben nem néznek a szemembe, mert félnek attól, amit tehetek… velük, a feleségükkel és a gyermekeikkel. Nevetnek, amikor úgy akarom, és elkomorodnak, amikor a jövőre figyelmeztetem őket. Csupa hamisság az egész, ez nem valódi barátság. Érted, amit mondok? Látom, ahogy a cimboráikkal nevetgélnek, és én ezt nem tapasztalhatom meg, legalábbis nem ugyanúgy, nem azzal az ártatlansággal, érted?

Lehajolt, és mindkét oldalról arcon csókolta Seijanust. Érezte a férfi remegését, amitől felgyorsult a szívverése. Tiberius tisztában volt vele, hogy már semmi sem jó vagy igaz, kivéve a bosszú. Az egy malomkő nyers, egyszerű igazságával zuhanhatott az emberre.

– Nem szándékoztam visszajönni, Seijanus. Öreg vagyok, betegség emészt, minden napom egyre rosszabb. Egyébként is, már Capri az otthonom, nem ez a város. Látnod kellett volna neked is, öreg barátom. A kilátás azokról a sziklákról egészen kivételes, a tenger színe mindennap, minden órában más! Mindenem megvolt ott, ami kellett. És egy fiú Rómában, egy örökös… hogy folytatódjon a vérvonal.

Pislogott, ahogy a gyász elfátyolozta a tekintetét. Ez is lehetett valóságos: egy izzó zsarátnok, amelyik előgurul a hamu alól.

– Ott élhettem volna le utolsó napjaimat, ha a fiam életben marad. Az egyetlen fiam. Oly sok szenvedély volt benne! Te sokat vitáztál vele, nem igaz, Seijanus? Tucatnyi alkalommal estetek egymásnak, amikor nem értettetek egyet. – Csak legyintett, amikor meglátta a félelmet Seijanus szemében. – Ugyan, nem voltam teljesen vak és süket a szigetemen. Több szempár is folyamatosan figyelt mindkettőtöket. Elmondhatom, hogy amikor meghalt, elküldtem a kis egereimet minden sötét sarokba, hogy kutakodjanak és hallgatózzanak, bizonyosodjanak meg róla, hogy csak az istenek vittek el egy lelket és egy apa szeretetét a világról… és nem másról volt szó. Harminchét éves volt, Seijanus, tudod? Élete és egészsége teljében. Hibáztatsz, amiért kételyeim támadtak? Az emberekben sötét lélek lakozik. Azonban szeretett fiamat végül az éjszakai láz vitte el.

Elhallgatott, árgus szemmel figyelte Seijanus minden apró mozdulatát. Egyedül ő tudta, hogyan fog véget érni ez az este. Úgy itta magába a másik embert, akár egy kupa falernusi bort, az érzékei is ugyanúgy tompultak el tőle.

– Gyászoltam, ahogy bármelyik apa tette volna. A hajamat téptem, ittam és mindent kihánytam, amíg teljesen ki nem ürültem. Meg is halhattam volna ott, és a fiam nélkül a császári vérvonal egy másik gyermekre szállt volna tovább. Te tudod a neveket, igaz, Seijanus? Biztos vagyok benne, hogy tudod. Nero? Kiváló ifjú quaestor, de megvádolták azzal, hogy más férfiakkal üzekedett. Ha jól tudom, már készen állt a parancs az egyéves száműzetésre, nem igaz? Úgy gondoltad, nem árt emlékeztetni a nemesség fiatalabb tagjait a kötelességeikre. Egyetértettem veled. A hétköznapi emberek az ilyesmit nem érthetik, Seijanus! Ők nem olyanok, mint mi. Ők azt tisztelik, aki ad, de aki kap, aki nőként viselkedik, azt nem. Szegény Nero. Írtam neki a száműzetésben, tudtad? Azt akartam, hogy megértse: nem uralhatja Rómát, miközben letérdel más férfiaknak. Szegény fiú. Úgy tűnik, nem tudott úrrá lenni a választási lehetőségein. Olyan nagy volt a szégyene, hogy véget vetett saját életének.

Tiberius beszéd közben Seijanust figyelte. A férfi rezzenéstelen tekintettel nézett vissza rá. Ez azonban lehetett beismerés is. Egy ártatlan ember nem ismerte volna fel, hogy gyanakodnak rá, lehajtotta volna a fejét, vagy pislog. Tiberius átkozta magát figyelmetlensége miatt. Végül mégiscsak vak volt és süket.

– Azután, Seijanus, a fivérét is megrágalmazták. Drusust, aki a szobájába kényszerítette egy szenátor feleségét. – Tiberius felkuncogott. – Bár ha jól sejtem, a „kényszerítés” már csak azután merült fel, hogy a férje fülébe jutott a szóbeszéd. Olvastad a jelentéseket, Seijanus? A nő azt vallotta, a részeg mulatozás után a sötétben azt hitte, a férje az. Elmés történet.

Tiberius mindkét kezével megfogta barátja fejét, és hátrabillentette, mintha meg akarná csókolni. A parfümös selyemkendőről egy csepp olaj hullott Seijanus arcára.

– Természetesen megmenthettem volna, de azt a hírt kaptam, hogy az eltávolításomra tör! Huszonöt éves volt, és talán túlságosan is türelmetlen az örökléshez. Ó, Seijanus, milyen pimaszak tudnak lenni a fiatalok! Emlékszel még, milyen volt huszonöt évesnek lenni?

– Dominus, kérlek… – próbálkozott Seijanus.

Tiberius mintha meg sem hallotta volna, folytatta a monológját, amivel elhallgattatta foglyát. A császár mellett senki sem beszélhetett.

– Nagyon messze jártam Rómától, Seijanus, belefeledkeztem a művészetbe és a sportba. Most már azt kívánom, bárcsak téged is odahívtalak volna. Rávettelek volna, hogy táncolj. Hogy énekelj.

Az öregember hangja kapott valami kellemetlen zöngét, ami aztán hosszan tartó köhögéssé alakult. Amikor Tiberius elengedte a fejét, Seijanus inkább elfordította a tekintetét, mint hogy látnia kelljen a császár gyengeségét, azét az emberét, aki kénye-kedve szerint dönthetett a sorsáról.

Tiberius megtántorodott, fehér fények villogtak a szeme előtt. Látta, hogy az egyik árnyék megmozdul. A tanúja. Tenyérrel előre felemelte a kezét, és megállította a fiatalabb férfit, akit mintha a földhöz szegeztek volna.

– Jól vagyok, drága fiam, csak múló kellemetlenség. Hamarosan ismét egészséges leszek, Róma legjobb orvosai viselik a gondomat.

Félredobta a vörösre színeződött selyemkendőt. A szövet nedves loccsanással landolt a márványpadlón, és egy rabszolga azonnal előlépett egy másikkal, amelyet már beáztattak az illatos olajokba.

– Magam tettem a pecsétet arra a parancsra, Seijanus. Drusus Julius Caesart odaát a Palatinus-dombon börtönözték be két évre. Ám annyira sértette a bánásmód, olyan dicstelennek érezte, hogy nem volt hajlandó ételt venni magához. Azokban a cellákban halt éhen.

Tiberius most még közelebb hajolt. Seijanus érezte a lélegzetén a rothadó fogak bűzét, és mellette valami annál is rosszabb szagot.

– Nyomoztam, Seijanus. Az őröket őrizetbe vettem és megkínoztam. Mit gondolsz, említették a neved?

– Nem említhették, dominus. Én hűséges vagyok.

– Igen, valóban nem hangzott el a neved. De volt egy részlet, ami zavart, ami úgy emésztett, akár a daganatok a gyomromban és az ágyékomban, amelyek nem záródnak össze, miután kifakasztották őket. Az orvosom megvizsgálta azt a vékony testet, amelynek a bőre ráfeszült a csontjaira. És tudod, mit talált annak a kedves fiúnak a gyomrában?

Seijanus a fejét rázta.

– Szalmát, Seijanus, olyan szorosan összepréselve, mint egy tehén felkérődzött takarmánya. Ez volt az a bizonyos féreg a gyümölcsben, amely arra késztetett, hogy felszálljak a Caprin várakozó gályára. A fiam esete lehetett tragédia, és talán Nero is kétségbeesésében választotta a halált… de egy ember, aki megpróbálja halálra éheztetni magát, nem eszi meg a saját derékalját.

Egy időre csend támadt. Tiberius a szájához emelte az olajos kendőt. Az ajka kiszáradt és megduzzadt.

– Gyanú, gyanú, gyanú… – suttogta Tiberius. A hangja ijesztően hatott a lángok rebegése mellett. – Ó, szörnyűséges dolog, ha egyszer színre lép. Megparancsoltam a kis egereimnek, hogy figyeljenek téged, Seijanus. Elmondták, hogy szobrokat emeltettél a képmásoddal, és a kincstáramból vagyonokat költöttél a születésnapod megünneplésére. Úgy viselkedtél, mint egy császár, holott mindössze a hangomként szolgáltál Rómában. Mondd meg őszintén: csak azért volt, mert túl sokáig maradtam távol? Azt gondoltad, nem fogom megtudni, vagy ha mégis, akkor nem törődöm vele?

– Máris bűnösnek bélyegeztél, holott nem vagyok az – mondta Seijanus. – Miért kéne hát beszélnem?

Tiberius kuncogott.

– Mert bűnös vagy, Seijanus, de van ilyen vég, és van olyan. Amikor Capitolinus királyként kezdett viselkedni, levetették a Tarpeii-szikláról, pontosan erről a helyről. Lezuhant, és a lenti sziklákon zúzta halálra magát. Tehetnék én is valami hasonlót, vagy felakaszthatlak, karóba húzhatlak… az istenekre, oly sok módszer létezik! Vagy megfojthatlak, hogy a tested ép maradjon. Egy kicsit tovább tart, de a feleséged és a gyerekeid… tényleg, ők hogy vannak, Seijanus? Jó egészségnek örvendenek? Szóval ez esetben tisztességgel eltemethetnének… és nem darabokban.

Elmosolyodott saját elmésségén. Felélesztett egy kis reményt, majd gyorsan el is fojtotta. Az eltompultság, a beletörődés megjelenése annak az embernek a szemében, akiben egykor megbízott, valódi örömmel töltötte el.

– Lépj ide hozzám, Gaius – emelte fel a hangját Tiberius anélkül, hogy a tekintetét elfordította volna. – Ezt látnod kell.

Tiberius folyamatosan Seijanus szemét figyelte, miközben a léptek közeledtek. A térdelő prefektus az utolsó pillanatban a jövevényre pillantott. A vékony, sötét hajú fiatalember két éve tűnt el a városból. Seijanus mindent tűvé tett utána. Most szinte összeroskadni látszott láncaiban, Tiberius pedig vidáman ütötte össze a tenyerét.

– Hát nem tudtad! Reméltem, hogy nem fogod, de természetesen nem lehettem biztos benne. Azt gondoltam, neked is vannak kémeid Caprin, akik folyamatosan jelentenek. A harmadik fiú, Seijanus, itt van épen és egészségesen. Gaius lett a kedvencem.

Seijanus a fiatalember szemébe nézett, és megborzongott attól, amit ott látott. Gaius Caesar Germanicus úgy reszketett, akár egy megvert kutya. A teste tele volt forradásokkal, az arcán furcsa vonalak és árkok húzódtak, a karjai pengék nyomát hordozták. Lehet, hogy Tiberius megmentette az életét azzal, hogy elvitte Caprira, de nem tért vissza egészben, erről egyetlen pillantással meg lehetett győződni. Seijanus elfordította a fejét, Tiberius a homlokát ráncolta – nem értette a reakciót.

– Megmentettem őt, Seijanus! Amikor a saját fiam meghalt, amikor a többiek is rejtélyes módon eltávoztak, kimenekítettem Gaiust, és a saját fiammá tettem. Egy császár mindig előre tervez, nem így van? A jövőbe tekint, és a saját kedve szerint formálja és alakítja. És ha szükséges, kiszedegeti a gyomokat a kertből, mielőtt megfojtanák a kis virágokat.

– Nem hiszed el, hogy ártatlan vagyok, ugye? – kérdezte Seijanus.

Tiberius nevetve csóválta a fejét.

– Ostoba lennék, ha elhinném. Túl sokan haltak, meg, Seijanus, miközben te egyre feljebb és feljebb emelkedtél, de elfelejtetted, hogy mindent nekem köszönhetsz, hogy mindened tőlem származik. Komolyan mondom, meg kellett volna hogy kínozzalak, hogy halljak minden részletet, minden kifinomult tervet és cselszövést. Csakhogy mi… mi egykor barátok voltunk.

A fiatalember kedvéért beszélt, miközben odanyúlt és megszorította a vállát.

– Látod ezt, Gaius? Most kegyelmet ajánlhatnék Seijanusnak. Annak a tiszteletére, ami régen köztünk volt.

Az ifjú bólintott, a padlót bámuló Seijanus válla megroggyant.

– Ismered a görög „krisis” kifejezést? – kérdezte halkan Tiberius. – Vannak Rómában, akik a katasztrófákra vagy a csapásokra használják. Pedig valójában nem ezt jelenti. Nem, valójában elhatározást jelent, a döntés pillanatát. Így hát, Seijanus, felkínálom neked a lehetőséget, hogy bevalld bűneidet, és kötél általi halált halj, vagy hívhatom a kínzómestereket, akik addig dolgoznak rajtad, amíg meg nem elégelem. Ez a valódi krízis, Seijanus. Válassz!

A láncra vert ember szemében mintha egy pillanatra dac villant volna. Tiberius is látta, elmosolyodott és közelebb hajolt, hogy hallja, mi hagyja el Seijanus ajkát. A fogoly azonban csak sóhajtott egy nagyot, és mintha összement volna. A császár csalódottságában majdnem visszavonta ajánlatát.

– Rendben – szólalt meg halkan Seijanus. – Bevallok neked mindent, dominus. Szerepet játszottam a halálesetekben. – Tétovázva elhallgatott, de egy férfi, ha lelép a sziklaszirtről, már nem gondolhatja meg magát. Most már zuhant. – Nero az én utasításomra vetett véget az életének. Fivérétől a börtönben megtagadtam az ennivalót. Arról álmodoztam, hogy én leszek az első ember Rómában, igen… ez a főnyeremény megért némi vért. Nem tettem többet, mint amit bármelyik másik ember is megtett volna. Tessék, itt az igazság.

– Itt az igazság… – visszhangozta Tiberius. Előrehajolt, és még egyszer arcon csókolta Seijanust, mintha búcsúzna tőle. – Látod, Gaius? Egy ember, aki még a vég közeledtével is bátran viselkedik. Vigyétek ki a Gemoniae lépcsőhöz. Az embereim megteszik, amit kell.

– Máris? – kérdezte Seijanus elcsukló hangon. – Abban reménykedtem, megkapom a lehetőséget néhány levél megírására, és hogy találkozzam a feleségemmel és a gyerekeimmel.

– Nagyon messziről jöttem – felelte Tiberius. – Fáradt vagyok az utazástól, aludnom kell. Ne akadékoskodj. A testőröm nagy erejű ember, gyorsan elintézi.

A térdelő ember két oldalán légionáriusok váltak ki az árnyak közül, és talpra állították. Seijanus megtántorodott, próbált bátorságot gyűjteni, de közben kétségbeesetten forgatta a fejét, hátha talál valamit, ami megmenthetné. Tiberius parfümös kendője mögé rejtette mosolyát. A remény. Még mindig maradt belőle.

A katonák kivitték Seijanust a templomból, keresztül a Capitolinus-dombon. A Gemoniae lépcső ősi hely volt, ahol az árulókat megölték, majd levetették a tömeg közé, hogy az emberek ütlegeljék és felnyársalják őket. A helyet fáklyákkal világították meg, és a fény még ebben az órában is odavonzotta a sokaságot. Tiberius és Gaius a katonák mögött sétáltak, akár andalgó szeretők a holdfényben.

Seijanus hátranézett a válla felett, kezdett elhatalmasodni rajta a rémület.

– Nem kell ezt tenned… kérlek, Tiberius! Régen barátok voltunk!

Tiberius megjátszott tehetetlenséggel emelte fel mindkét kezét, majd odahajolt az oldalán sétáló fiatalemberhez, és valamit belesúgott a fülébe. Seijanus látta, hogy Gaius arca megrándul a szavakra.

– Mutassatok könyörületet, legalább az egyikőtök! – kérte őket. – Hatalmatokban áll! Engedj száműzetésbe, Tiberius! Vegyél el tőlem mindent, csak hagyj élni!

Az őrök átvonszolták őt a domb gerincén a lépcső tetejéhez. A lámpások megvilágították az ősi lépcsősort, egészen a főtér sötét tócsájáig. Brutus és Cassius is ezeken a köveken mentek végig, magasba emelve véres kezüket, hogy mutassák, mit tettek.

A várakozó tömeg megpillantotta a császárt odafent. Összesúgtak, és Tiberiusnak is kiáltottak néhány szót, áldást kértek rá, amiért a városba látogatott. Mások éljeneztek, ahogy a hír elterjedt. Tiberius Rómába érkezett. A császár itt volt velük.

– Kérlek! – Seijanus most a fiatalabb férfira összpontosított. Látta, hogy Tiberiusnak hiába könyörög. A társa azonban egy nap császár lesz, ha túléli a karjába kapaszkodó összeaszott, vén pókot. – Ismertem apádat, Gaius. Nem kérnél nekem irgalmat? Tiberius neked mint az örökösének mindent megad! Te nem kegyelmeznél meg nekem?

Legnagyobb meglepetésére a fiatalember furcsa, éles hangon felnevetett. Szinte mintha sírt volna.

– Megölted a fivéreimet – mondta. – Ha volna hozzá erőm, magam fojtanálak meg!

– Jól beszélsz, drága fiam – mormolta kedvesen Tiberius. – Az igazságtételben olyan tisztaság leledzik, mint kevés más dologban. – Biccentett a testőrének, aki előrelépett, és két kézzel megragadta Seijanus nyakát. Seijanus pánikszerű, állati nyüszítést hallatott, amit elnyomott a tömeg izgatott üvöltése. Az emberek szeme csillogott a fáklyák fényében. Néhányan késsel a kezükben felléptek az alsó lépcsőfokokra, várták a testet.

Seijanus a praetorianus gárda parancsnokaként erős és egészséges ember volt, aki a legszebb éveiben járt. Hosszú idő kellett, hogy az élet utolsó szikrája is kihunyjon benne. A testőr addig szorította, amíg reccsenést nem hallott, csak akkor elégedett meg a munkájával. Akkor odafordult Tiberiushoz, aki intett neki a kezével, miközben vért köhögött vörös kendőjébe.

A testőr lerúgta a holttestet a lépcsőn, és megbabonázva figyelte, ahogy belehengeredik és csúszik a csőcselék karjaiba. Az emberek szinte önkívületben estek neki, ütötték és szurkálták, amíg a vére teljesen be nem borította őket.

Tiberius egy ideig hagyta őket élvezkedni, majd leküldte az embereit, hogy szerezzék vissza egykori barátja tetemét. A tömeg visszahúzódott a fenyegető, páncélos katonák elől, a polgárok kört alkotva ünnepelték a császár visszatérését.

A Gemoniae lépcső alján Gnaeus Domitius Ahenobarbus elképedve nézett felfelé. Tiberius tucatnyi év után visszatért Rómába. Gnaeus felismerte Seijanust, és végignézte, ahogy ledobják a lépcsőn, akár egy zsák búzát. Vér fröccsent a kőre, de ő csak egyfajta bénult, tompa örömöt érzett. Lehetséges, hogy a vádak Seijanusszal együtt halnak el? Ellensége magánál nagyobb erővel szembesült, amely halálra zúzta őt.

Legszívesebben világgá üvöltötte volna örömét és diadalát, de okosabb volt ennél. A tömeg még őrjöngött, a kések vérben áztak. Tudta, hogy távoznia kellene, csendben visszamenni az istállóhoz, ahol a szekeret és a lovakat hagyta. Kellett egy új lovat találnia a lesántult helyére, de ha kivár a hajnal első fényéig…

Felnézett a lépcső tetején álló Tiberiusra, és mellette a fiatalemberre. Rájött, hogy ismeri őt. Gaius Caesar, Agrippina bátyja. Tehát a fiú életben maradt! Gnaeus vézna, bátor és pimasz, folyton vigyorgó kölyökként emlékezett rá. Egy légionárius kovács készített neki páncélt, miniatűr kardot és olyan lábbelit, amit a katonák hordtak. A fiú örült az ajándéknak, és úgy sétált fel-alá a táborban, mintha ő lenne a parancsnoka. Gnaeus emlékezett rá, hogy mindenki csak úgy hívta, „csizmácska”: Caligula.

Visszahúzódott a tömegben, távolabb a fénytől. El kellett mondania Agrippinának. Ő tudni fogja, mit tegyen; mindig tudta.

3

A vihar az éjszaka folyamán elvonult, de Agrippina még mindig vajúdott – a rettenetes görcsök hullámokban érkeztek, sem megállítani, sem figyelmen kívül hagyni nem tudta őket, és nem hoztak magukkal mást, csak fájdalmat. Az első órákban még nem volt olyan vészes, de mire a nap előbukkant, teljesen kimerült, az izmai elfáradtak. Ám a fájások folytatódtak, apró teste úgy rándult görcsbe, mintha semmi uralma nem lett volna felette.

A szülőszéken ült, amit a bába hozott. A nő valóságos szentéllyé alakította a szobát, gyógynövényeket füstölt, amitől Agrippina érzékei eltompultak. A szék a lehető legfurcsább szerkezet volt: az ülőrészbe egy hatalmas lyukat vágtak, hogy a gyermek könnyedén kibújhasson lefelé. Agrippina nekifeszítette a hátát a támlának, amelyet már tükörsimára csiszoltak azok, akik előtte ugyanitt ültek. Látta a csorgó vért, és a bába ismét savanyú képet vágott.

A nő azt javasolta, hogy vágják meg, és a művelethez hozott is magával egy csúf kinézetű, kis méretű pengét. Agrippina hálás volt a testvére jelenlétéért. Drusilla megfogta az idősebb nő karját, és finoman, de határozottan kivette a kezéből a kést. Természetesen nem sokkal utána valami elpattant odalent, és élénkvörös vér csepegett a csiszolt fapadlóra. A bába látható elégedettséggel vizslatta Agrippina elgyötört, szétroncsolt húsát.

Agrippina lehunyta a szemét, kizárta magából az egész szobát. Borral kínálták, de rosszul lett tőle, és már egyetlen kupa után forgott vele a helyiség. Szüksége volt az idős nőre, akármennyire is idegesítette. Ez az egész annyira új volt! Agrippina még sosem szült, Drusillának pedig nem volt gyermeke, bár már négy éve házasságban élt.

– Most már mindjárt kijön, nem is kérdéses – mondta a bába. – Ez a nagy szakadás megkönnyíti az útját. Szegény kis teremtés különben ki sem fért volna. Itt, látod? A fej már jön is, sokkal könnyebben. Nyomd újra, kedvesem!

Agrippina nedves loccsanást hallott. Szédült, villogó fényeket látott a szeme előtt. Érezte, hogy valami távozik belőle, és valami elszakad. Nem éles fájdalom volt, inkább tompa, mintha valami üresség támadt volna benne.

A bába egy ruhakötegbe bugyolálta a csecsemőt. Agrippina kábán pislogott.

– Fiú! – jelentette be az öregasszony a babát magasba emelve.

Az apró lény kitátotta a száját, a feje előre-hátra járt, bár a szeme még csukva volt. Agrippina szörnyű fáradtságot érzett. El akarta vonszolni magát az ágyig, de a gyermek valahogy még mindig hozzá volt kapcsolódva, egy vastag, kék, görcsösen tekergő és érdes felületű zsinórral. Csak rámutatott az ujjával, képtelen volt megformálni a szavakat. A bába így is megértette. Lehajolt és átharapta a zsinórt, vér fröccsent belőle az állára. Agrippina elborzadva figyelte, aztán hirtelen a lába közé kapta a kezét, hogy megtartsa azt a síkos valamit, ami megjelent ott. Meg volt győződve róla, hogy a zsigerei távoznak belőle. Mintha egy májdarabot tartott volna a kezében, túl síkos volt ahhoz, hogy megfogja. Melegen lüktetett a tenyerén. Agrippina rémülten dobta le.

– Mi ez?

– Csak a méhlepény, kedvesem, nem kell aggódnod miatta. – A bába láthatóan jól szórakozott a fiatal nőn, aki oly keveset tudott. Bebugyolálta a csecsemőt, és egy ronggyal feltörölte a kifolyt vért, miközben Drusilla az ágyhoz támogatta testvérét. A meggyötört, legyengült Agrippina a hátán fekve meredt a mennyezetre. Nem tiltakozott, amikor ismét széttárták a lábát, és a bába elbíbelődött azzal, amit ott talált.

– Össze tudlak varrni, kedvesem, de fájni fog. Jobb túlesni rajta most, még mielőtt elalszol. Különben összekeveredik a vizelet és a… a lényeg, hogy ismerek nőket, akik már soha nem feleltek meg többé a férjüknek.

Agrippina emlékezett rá, hogy korábban dühös volt. Pedig a bába akkor sokkal jóságosabbnak tűnt, szinte már kedves és gyengéd teremtésnek.

– Tedd, amit kell. Hol a fiam?

Szinte csak azért mondta ki a szavakat, hogy próbálgassa őket, a szavakat, amelyeket korábban sosem kellett kimondania, és kilencévnyi meddő házasság után nem is hitte, hogy valaha majd szükség lesz rájuk. És most mégis itt volt a pillanat, amikor elhangzottak. Drusilla odanyújtott neki egy bebugyolált csomagot, és Agrippina meglátta az irigységet testvére szemében, ahogy a keze elidőzött az apró testen. Lenézett a vörös, felpuffadt arcra, amely ugyanolyan törődöttnek látszott, mint ahogy ő érezte magát. Lejjebb csúszott az ágyon, a bába pedig párnát tett a csípője alá, és munkához látott a tűvel, amelyet színpadias mozdulattal egy bőrtasakból vett elő. Agrippina megpróbált nem felszisszenni, amikor a tű a húsába hatolt, és a bába széles öltésekkel elkezdte összevarrni a sebet. A csecsemő nyöszörögve fészkelődött.

– Emeld a melledhez – javasolta Drusilla.

Agrippina észrevette a könnyeket húga szemében. Odanyúlt, és csendes biztatással megszorította testvére kezét. Az egész család meddőnek hitte őket, de ha egyiküknek születhetett fia, akkor talán a másik számára is van esély. A két fiatal nő tekintete találkozott, és Drusilla bólintott. Gyorsan összeszedte magát, és megnézte, mi történik Agrippina térdei közt. Az arca azonnal sápadtabb lett néhány árnyalattal, és gyorsan elfordította a tekintetét. Agrippina új fájdalmat és feszülést érzett, ami áthatolt az őt védelmező tompultságon. Elfintorodott, de a fájdalom ellenére is az egyik melléhez nyomta a csecsemő arcát. Nem tudta, ösztönből teszi-e, de a gyermek megtalálta a mellbimbót, és mohón táplálkozni kezdett. Szeme időközben félig kinyílt, Agrippina lenyűgözve figyelte. Látta, hogy fia apró keze kiszabadult a pólyából, azt is megcsodálta.

– Tökéletes – suttogta.

Felkapta a fejét, mert odakintről csattanás hallatszott. Felismerte a hangot, amelyik utasításokat osztogatott a rabszolgáknak, és követelőzve őt kereste. A férje semmit sem tudott békés nyugalomban tenni. Egész életében kiabált és szitkozódott. Ajtókat rugdosott, és gyakran be is törte őket, mintha az egész világ túl lassú lett volna az ő ízléséhez. Agrippina jól ismerte már ezt a hangot, mégis érzékelte a félelem hullámát, amely azzal fenyegetett, hogy elfojtja minden örömét. Ha a férfi hazajött, az azt jelentette, hogy Seijanus nem állította bíróság elé, és nem börtönözte be. Azt jelentette, hogy az idegei felmondták a szolgálatot, és mindegyiküket megölte.

Amikor Gnaeus belépett a szobába, hozta magával a föld és az eső szagát. Ugyanazt a ruhát viselte, amit előző este, csak most teljesen át volt ázva. Egy pillantással felmérte a képet, miközben a bába dühös rikoltással eltakarta felesége altestét. A jelenet képtelensége mosolyra késztette volna Agrippinát, ha nem annyira súlyos a helyzet. A férje azonban csak állt ott és vigyorgott, és ahogy végighordozta tekintetét a szülőszoba káoszán, különös fintor jelent meg az arcán.

– Olyan ez a hely, mint egy csatatér – közölte. – De reményeim szerint ti vagytok a győztesek. – Biccentett Agrippina húgának, ez volt a legminimálisabb köszöntés, amit a jó modor megkövetelt. – Drusilla.

– Barbo.

A férfi ügyet sem vetett rá.

– Nos, mi lett? Fiú vagy lány?

– Fiú – felelte Agrippina.

Gnaeus arca felderült.

– Helyes. Megtanítom vadászni és harcolni. Még épp elég fiatal vagyok hozzá… bár nem hagytál nekem sok időt. Az istenekre, hogy lóg azon a csecsen! Imádja! Nézd csak, tiszta apja! Szép munka volt. Nem mintha bajom lett volna egy lánnyal, de a nők nem olyan… tudod, valóságosak, vagy mi. Ó, tudod, mire gondolok! Ők mások. Ne nézz rám így, Agri! Tudom, hogy ti másmilyenek vagytok. Az a sok beszéd meg a gyógynövények és hasonlók… nem olyanok vagytok, mint a férfiak. Nem, ti szülitek a férfiakat, ami nagyon is nemes dolog. És mi vagyunk, akik gondolkodunk, háborúkat vívunk és városokat építünk! És a nők újabb fiúkat szülnek, akik folytatják a munkát. – Érzékelte, hogy mindhárom nő helytelenítően néz rá. – Az istenekre, Agri, vedd már észre a dicséretet! Arról beszélek, hogy korábban nem voltál igazi nő. Mint Drusilla.

Mindkét nővér egyszerre csattant fel, és zúdította rá a haragját. Gnaeus gúnyosan, a megadás jeleként felemelte a kezét. A jókedvét most semmi sem ronthatta el.

– Rendben, láthatóan mindketten ki vagytok merülve. Aludj egy kicsit, Agrippina. Magadra hagylak.

– Mi van Seijanusszal? – kiabálta túl Agrippina húga epés visszavágását. – Miért jöttél vissza?

Gnaeus elnevette magát, és még mindig hitetlenkedve megrázta a fejét.

– Seijanusszal? Ó, hát ő meghalt. Megfojtották és ledobták a Gemoniae lépcsőn. Ott voltam, Agri. Láttam. És ott volt a bátyád is.

– Mi? Miről beszélsz?

– Tiberius visszatért. Úgy tűnik, Seijanus pontosan azt tette, amiről én is beszéltem neked, és a császár véget vetett neki. Sosem hittem volna, hogy látom még Rómában a vén farkast. A jelek szerint Seijanus sem. Ez az életébe került, de azt gondolom… szerintem így az ellenem felhozott vádak úgy fognak eltűnni, mint a virágpor a levegőben. Persze nem lehetek biztos benne, ezért egy darabig távol maradok a várostól, és hagyom, hogy Tiberius berendezkedjen. Mindenesetre nem néz ki valami jól, annyit mondhatok. Egy darab kendőbe köhögött, miközben a csőcselék darabokra tépte Seijanust. Akkor már persze halott volt. Agri, látnod kellett volna, mekkora keze volt a katonának, aki megfojtotta. Én mondom, akkora volt, mint egy ásólapát! Összeértek az ujjai Seijanus nyakán, akár egy nyakörv. A lényeg, hogy meghalt.

Agrippina látta, hogy férje szokásos vad kirohanásai egyikét éli át. Néha megtörtént ez vele, egyre csak gyűlt és gyűlt benne a feszültség, aztán a szavak viharként törtek elő belőle, és utána napokig nem tudott aludni. Ezt rendszerint látványos összeomlás követte rengeteg szenvedéssel, dühöngéssel és szégyenkezéssel, és ilyenkor fel sem tudott kelni az ágyból. Igazából maga sem tudta, hogy a férfi két oldala közül melyiket kedveli kevésbé. Mindkettő egyformán kimerítő volt, és ilyenkor az egész világ körülötte forgott. Ha az anyja „valódi” embert akart alkotni, hát nem végzett valami jó munkát.

– És mi van a bátyámmal? – kérdezte erőtlenül Agrippina. Alig tudta nyitva tartani a szemét, amit a férfi nyilvánvalóan egyáltalán nem észlelt.

– Caligulával?

– Ne hívd így, az egy gyereknév!

– Akkor legyen Gaius. Ő is ott volt a császár oldalán, akár egy pederaszta kedvenc szeretője – mondta Gnaeus a vállát megvonva. – Soványnak tűnt, de ettől eltekintve jól nézett ki. Amint megláttam, hogy Seijanusnak vége, arra gondoltam, szépen csendben eltűnök a városból. Ezért hazajöttem, és végre találtam itt egy fiút. Én mondom neked, az istenek ránk mosolyogtak tegnap este! Most felbontok egy jó bort, és egész nap csak ejtőzni fogok. Próbálok nevet találni neki.

– Abban reménykedtem… – próbált közbeszólni Agrippina –, hogy a bátyám neve…

Gnaeus azonban nem hagyta, hogy befejezze.

– Apám után fogom elnevezni! Lucius Domitius Ahenobarbus. Meg is van. Vannak, akiknek napokba vagy hetekbe telik, külhoni asztrológusokkal tanácskoznak, vagyonokat fizetnek nekik. Nem. A Lucius kiváló név. – Elégedetten nézett körül, újra tudatára ébredt a szülőszobában uralkodó rendetlenségnek. – És te… mindened megvan, Agri? Mindened, amire szükséged lehet? Szereztél szoptatós dajkát a fiúnak?

– Magam fogom szoptatni.

Férje tekintete elidőzött megduzzadt mellén és a táplálkozó gyermeken.

– Helyes… helyes. A rabszolgák gondoskodnak rólad? Drusilla nincs útban?

– Menj csak, én rendben leszek.

Agrippina szeme lassan lecsukódott, miközben a csecsemő még mindig szopott. Gnaeus végre távozott, mosolya kiszélesedett, ahogy a barátokra gondolt, akiket meg fog látogatni. Mind azt gondolták, neki vége, és voltaképpen igazuk is volt. Mégis visszatért, mégpedig egy fiúval, akit felnevelhet, az ellensége pedig azóta már egy halotti máglyán olvad hamuvá. Akármi más is történt, ez egy jó nap volt.

Tiberius ülő helyzetbe tornászta fel magát az ágyon. Egy rabszolga észrevétlenül további párnákat helyezett a háta mögé, hogy megtartsák őt ebben a pozícióban. A császár Capri szigetén rendszeresen szunyókált egy karosszékben. A fekvéstől csak rosszabbodott a köhögése, és a kapkodó légzés miatt meggyűlt a folyadék a tüdejében. Körülnézett, azt kívánta, bárcsak magával hozta volna kedvenc székét. Már majdnem készen állt rá, hogy távozzon ebből a világból, de Seijanus a cselszövéseivel felébresztette az öreg szörnyeteget. Elmosolyodott a gondolatra. Talán még hálásnak is kellene lennie. A császári lakosztályt frissen rendezték be, a vörös és krémszínű falakra folyóparti látképeket festettek – mintha egy nyitott ablakon nézett volna kifelé, amitől a szoba még nagyobbnak látszott. Úgy tűnt, Seijanus nem volt híján az ízlésnek.

Odakintről menetelő katonák lépteit hallotta. Összevonta a szemöldökét, tudta, hogy nem hívatta a praetorianusokat. Az ember, akit előléptetett, hogy vezesse őket, és kezeskedjen a császár biztonságáért, sosem szolgált az elit légióban, és most járt először Rómában. Ez azt jelentette, hogy Naevius Macrót nem korrumpálhatta Seijanus – ugyanakkor mivel kívülálló volt, nem igazán ismerte a császári palota hagyományait. Már elkövetett egy hibát, amikor megzavarta Tiberiust az orvosok látogatása közben. Úgy döntött, ha még egyszer odajön hozzá valami apró-cseprő dologgal, lefokozza és visszaküldi a cohortes vigilumhoz. Elvégre Rómában továbbra is szükség volt tűzőrökre és rendfenntartókra.

Bár több mint tíz évig távol volt, Tiberius ugyanolyan jól ismerte a város ritmusát, mint saját szívverését – vagy talán még jobban is, tekintve, hogy a szíve mostanában meglehetősen szabálytalanul működött. Éppen csak rá kellett pillantania az ágyrabszolgára, hogy a fiatalember visszahajtsa a takarót, lesegítse az ágyról a lábát, és a szandálokat a lilás lábfejekre szíjazza. Tiberius szomorúan, már-már hitetlenkedve állapította meg, hogy izmai az évek folyamán elsorvadtak. Sápadt, vékony lábai meglehetősen szánalmas látványt nyújtottak. Régen bronzbarnák és izmosak voltak, egy másik korban, amikor még Augustus uralkodott, és a világ egy sokkal egyszerűbb, tisztább hely volt.

Tiberius pillanatnyi elégedettséget érzett, amikor a belei nyugodtak maradtak. Évek óta küzdött problémákkal odalent, annak ellenére, hogy a szorulások megelőzése érdekében rendszeresen kapott meleg olívaolajos öblítést. Ma azonban egy intéssel elutasította a korsót. Lehet, hogy később megfizeti az árát, de ez volt a dolgok rendje.

Reggeli köpenyét Capriról hozta magával, a ruhadarabot valamilyen csillámló szövetből varrták, ami hűsítette és megnyugtatta a császár bőrét. Kezével elismerően simított végig a köpeny mindkét ujján, a mozdulat megnyugtatta bizsergő idegeit. Hagyta, hogy a rabszolgák átsegítsék egy kanapéra, és elfogadott egy új, olajjal átitatott selyemkendőt, miközben továbbra is egyenes háttal helyet foglalt. Amikor a hírvivő bejelentette Naevius Macrót, a praetorianusok prefektusát, Tiberius már készen állt a fogadására. Biccentett rabszolgáinak, azok pedig óvatosan, hang nélkül kinyitották az ajtót.

Macro a folyosón várakozott, de nem volt egyedül. Egy fiatal nővel érkezett, aki láthatóan félt, és próbált elhúzódni tőle. Tiberius ismerte őt. Kis híján felállt, mielőtt eszébe jutott a méltósága, vagy talán az erő hiánya a lábában.

A hírvivő belépett a párossal, és feszes, pattogó hangon megszólalt:

– Naevius Macro praetorianus prefektus kér bebocsáttatást dicsőséges császárától, Tiberiustól!

Tiberius zavartan pislogott. A nőt nem jelentették be, ami azt jelentette, hogy fogolyként hozták, ő azonban a fia feleségeként – özvegyeként – ismerte, ami jelentett számára bizonyos mértékű császári védelmet. Mélyen beszívta a selyemkendő olaját. Ha Macro ennyire nincs tisztában a helyzettel, lecseréli még ma, még ebben az órában!

Intett nekik, hogy közelebb léphetnek. Macro fél térdre ereszkedett és fejet hajtott, de közben egy pillanatra sem engedte el a nőt. Tiberius a homlokát ráncolva figyelt. Az ajtó becsukódott mögöttük, és egyedül maradtak, eltekintve a falak mentén várakozó tucatnyi rabszolgától, akiknek annyi figyelmet sem szentelt, mint a pamlagnak, amin ült.

– Macro prefektus – szólalt meg halkan Tiberius –, esetleg szeretnéd elmagyarázni nekem, miért tartod fogva a fiam özvegyét. Elgondolkodtam rajta, hogy talán túllépted a tőlem kapott jogkörödet. Hagyd őt a saját lábán állni, Macro.

Tiberius figyelte, ahogy a parancsnok elengedi a fiatal nőt. Érdeklődéssel észlelte, hogy a fogoly halottsápadt, a szeme vörös a sírástól, és nyilvánvalóan… igen, nyilvánvalóan rettegett.

– Csodálatosan hat rád a kor, kedvesem – jegyezte meg Tiberius.

A nő ijedt borjúként meredt rá, Tiberius felvonta a szemöldökét. Különösnek találta ezt a reakciót. Vajon mit mondhatott neki Macro? A férfi szilárd tömbnek tűnt a nő karcsú alakja mellett, valóságos izomtömeg volt fekete hajjal, és a városi tűzőröknél eltöltött tucatnyi év alatt szerzett sebekkel. Tiberius dühöt érzékelt új prefektusában, de ez kizárólag az oldalán álló nőre irányult.

– Császári felség – kezdte Macro –, az egyik katonám Seijanus halála után meglátogatta Livia úrnőt. Az én utasításomra, felség. Az volt a cél, hogy a kivégzés hírét elvigyük családod tagjainak és a római nemességnek.

Tiberius tekintete ismét Liviára villant, amikor a nő sírva fakadt.

– Az említett ifjú hölgy azonnal bevallott mindent, amint megpillantotta a légionáriusokat – folytatta Macro. – A félelem és gyász megtörte, és mindent elmondott nekünk. Ezért kötelességemnek érzem jelenteni neked…

– Mit akarsz jelenteni? – vágott közbe Tiberius. Nem bírta tovább hallgatni a prefektust. Mellében hideg üresség terjedt szét. Még a szokásos köhögése is elállt, olyan mozdulatlanul ült a helyén, akár egy kődarab.

Macro láthatóan vonakodott kimondani a szavakat.

– Hogy Seijanus bűntársa volt fiad halálában, felség. Hogy méreg végzett vele, nem betegség. Azt is elmondta, hogy saját orvosa segédkezett neki. Őt is őrizetbe vettem, további kikérdezésre.

– A fiam haláláról szóló jelentésekben nem említettek orvost – mondta Tiberius. Szinte önkéntelenül emelkedett fel ülőhelyéről, és odaállt eléjük, olyan fokozódó, fortyogó haragot árasztva magából, amit mindketten érzékeltek. Livia ismét térdre rogyott, előreomló haja elrejtette arcát.

– Igaz ez, Livia? Összejátszottál Seijanusszal? – kérdezte suttogva Tiberius.

– Az ő parancsára, a fenyegetéseinek engedve, dominus! Kérlek! Annyira sajnálom! Szerettem a fiadat, de Seijanus nem hagyott más választást! Azt mondta, megöl, ha visszautasítom. Azt ígérte… feleségül vesz, de te nem adtál neki engedélyt rá.

– Igen, emlékszem. – Tiberius csak most vette észre, hogy elzsibbadt a lába. A teste küszködött, mindennap egyre rosszabb volt. De most nem foglalkozhatott ezzel.

– Semmit sem tudtam erről, Livia. – Érezte, hogy eltelíti saját mérge, szinte felpezsdíti, friss erővel és új élettel ruházza fel. – Ha csendben maradtál volna, talán soha nem is tudom meg.