Table of Contents

- 1. rész

- 2. rész

- 3. rész

- 4. rész

- 5. rész

- 6. rész

- 7. rész

- 8. rész

- 9. rész

- 10. rész

- 11. rész

- 12. rész

- 13. rész

- 14. rész

- 15. rész

- 16. rész

- 17. rész

- 18. rész

- 19. rész

- A következő könyv tartalmából

- AJÁNLÓ

- A SZERZŐ BEMUTATKOZÁSA

IKERHÁBORÚ

Soie

Copyright © Pócsik Zsófia 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-170-6

A borító Szopos Katalin munkája.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

1. rész

2. rész

3. rész

4. rész

5. rész

6. rész

7. rész

8. rész

9. rész

10. rész

11. rész

12. rész

13. rész

14. rész

15. rész

16. rész

17. rész

18. rész

19. rész

A következő könyv tartalmából

AJÁNLÓ

A SZERZŐ BEMUTATKOZÁSA

1. rész

Azt mondják, ha van egy testvéred, az jó, ha kisebb nálad, akkor aranyos, és te hamarabb megtanulsz felelősséggel tartozni valakiért; ha idősebb, akkor pedig mindig van melletted valaki, aki tapasztaltabb és támaszkodhatsz rá; ha pedig az ikertestvéred, akkor az gyerekkorotokban vicces, később pedig vagány dolog. Nekem van két bátyám, az egyik csak pár perccel volt idősebb, mint én, és kétpetéjű ikrek vagyunk. Ritka, amikor a kétpetéjű ikrek egyformák, mint mi. Mindketten fekete hajúak és kék szeműek vagyunk, vékony testalkatúak, a magasságunkban tíz centi különbség van, és van még egy lényeges különbség. Ő fiú, én pedig lány.

Gyerekkorunkban sokat versengtünk, tudni akartuk melyikünk miben jobb a másiknál. Rendszerint az idősebb testvérünk volt a bíró, alkalom adtán pedig a villámhárító. Hallottatok már az ikerkapcsolatról? Mi, ha egymásra kapcsolódunk amolyan ösztönös alapon, érezzük a másikat. Zack lobbanékony típus volt, könnyen bajba keveredett. Emlékszem, egy napon az általános iskolában a barátnőimmel takarítottam az osztálytermet szünetben, míg Zack verekedésbe keveredett a felsősökkel. Éreztem a fájdalmát, melyet az ütések és rúgások okoztak neki. Mindketten az iskola orvosijában kötöttünk ki. Zack egy-két nap alatt úgy felgyógyult, mintha mi sem történt volna, én azonban belázasodtam, és még mindig éreztem a sajgó tagjaimat. Mintha engem vertek volna meg. Mikor én is meggyógyultam, a szüleink leültek velünk, és bejelentették a válásukat. Zack és anya elköltöztek, végül apa nem tudott tovább maradni a családi házban, így mi is elköltöztünk. A bátyánk ekkor ment messzire gimnáziumba, így a kollégiumban és barátoknál húzta meg magát.

Apa sikeres üzletember volt, ezért több országban is éltünk azalatt a tíz év alatt, amíg magam is levizsgáztam marketingből. Nem szeretem fényezni magam, de elég okos és ravasz voltam. Sok cég próbálta megszerezni az ifjú zsenit, de én egyikhez sem akartam pártolni, hisz egy gyereknek a szülője mellett a helye. Egy nap újra költöznünk kellett, és mikor odaértünk, tágra nyílt szemekkel szembesültem vele, hogy hazatértünk.

A régi házunk ugyanolyan hivalkodó volt, mint annak idején, bár mivel magasabb lettem, így kicsit mintha összementek volna a dolgok. Kilenc éves voltam, mikor elköltöztünk. Máig emlékszem az illatokra, a bútorok tapintására, a hangokra, Zackre. Az elmúlt tíz évben hiába kérdeztem apát, nem tudott választ adni a testvéremről vagy anyáról. A bátyánk sem keresett azóta sem. A családunk a szüleink válásával szétszakadt.

Aznap – apa kérésére – épp autóval mentem volna egy férfihoz megbeszélni pár üzleti dolgot. Nosztalgikus volt a szülővárosom utcáin vezetni, sokat változott, de mégis minden szegletét felismertem. Épp a piros lámpánál várakoztam, amikor a kép furcsa módon elsötétült. Egy homályos alakot láttam rohanni, majd pisztoly dörrenést hallottam. A mellkasom egy pontban lángolni kezdett, majd iszonyatosan fájt, levegőt is alig kaptam. Láttam, ahogy a fiú a földön fekszik és szenved, a kínjai átjárták a testem. Sírtam és kiabáltam a fájdalomtól, könyörögtem, hogy hagyják abba, de csak ütötték, vágták, ahol érték, aztán már nem éreztem semmit, hirtelen abbamaradt.

Mikor kinyitottam a szemem, apát pillantottam meg magam mellett, egy széken ülve, a hasamra borulva.

– Apa! – szólítottam meg a kevés erőmmel.

– Kislányom, Zoey. Hogy érzed magad? Fáj valahol? – kérdezgetett, miközben könnyes szemmel nézett rám.

– Mi történt? – kérdeztem.

– Áthajtottál a piros lámpán, és baleseted volt.

– Értem – vettem tudomásul, azonban ennél több volt. Valószínű, fájdalmamban gázt adhattam.

– Hallottál Zackről? – kérdeztem.

– Nem! Miért? – csodálkozott.

– Semmi. Biztos bevertem a fejem – mentegetőztem.

– Pihenj, édesem, beszélek az orvosokkal. – Puszit adott a homlokomra és kiment.

Egy perc sem telt el, valaki bejött a kórtermembe. Ismerős volt.

– Zane? – néztem rá csodálkozva.

– Szerencsére, a balesetben csak pár zúzódásod lett, és egy enyhe agyrázkódás.

– Ahhoz képest, elég pocsékul érzem magam – válaszoltam, miközben a saját szavaimat megcáfolva felültem.

– Az nem a baleset miatt van. Akkor is ez volt, amikor gyerekek voltunk. Jobban szenvedtél, mint Ő.

Azonnal rájöttem, igaza volt. Ez... az ikerkapcsolatunk. Az a fájdalom...

– Hol van Zack? – kérdeztem rémülten, de Zane elfordította a fejét. Ez még ijesztőbbé tette a pillanatot. – Hol van Zack?? – kérdeztem még idegesebben, miközben felugrottam, és Zane köpenyének gallérjába kapaszkodtam.

– Gyere velem! – suttogta elcsukló hangon.

Beszálltunk a liftbe, és két emelettel feljebb mentünk. Az összes idegszálam pattanásig feszült. Remegtem és féltem. Bár, ha nem az alagsorba megyünk, az jót jelent, nem igaz?

Mikor odaértünk, Zane elhúzta a függönyt, és előttem egy fekete test feküdt. Na, nem a kosz, hanem a véraláfutások miatt volt fekete. Egyetlen ép pontja sem volt a testének. Mindenféle csövek ágaskodtak ki belőle, és az EKG szépen lassan pityegett.

– Az is csoda, hogy életben van, de ez nem fog sokáig tartani – tette a kezét a vállaimra Zane.

Kitört belőlem a sírás. Ráborultam Zack testére, és csak sírtam. Próbáltam ráhangolódni, mintha csak valami varázslat lenne, hátha elérem az elméjét, de nem ment.

– Ha el akarod mondani apának... tudnia kéne róla. Bár nem keresett minket, mégiscsak a fia – elmélkedett Zane.

– Kit érdekel most apa? – kaptam fel a fejem.

– Zoey!

– Inkább az érdekel, hogy a ki a franc volt az, aki ezt tette vele?! – emeltem fel a hangom.

– Nem tudom. Csak sejtéseim vannak.

– Akkor beszélj!

– Nem a te ügyed – próbált leállítani, és ezt tudva megfogtam a ruháját, magamhoz húztam, és behúztam neki.

– Akkor mégis, ki a francra tartozna, ha az ikertestvérét félholtra verik, ha nem rám? – üvöltöttem Zannel.

– Ne feledd, hogy bár ti ikrek vagytok, de Zack az én testvérem is! Hagyd ezt rám, és a rendőrségre!

– Rendőrségre? Tényleg? Hol vannak, he? Miért nincsenek itt, hogy megkérdezzék a baromságaikat, tőled vagy tőlem? Tudnak egyáltalán róla?

– Nem – Zane bűnbánóan elfordította a fejét.

Elővettem a telefonomat a köntösöm zsebéből, és odadobtam Zanenek, mint egy darab csontot a kutyának.

– Akkor hívd őket! Ha ennyire hiszel bennük, akkor hajrá. Vagy ennyire nem érdekel?

Zane elgondolkodott, majd belátta, hogy a zsarukat nem vonhatja be. Bár évek óta nem hallottam felőlük, ennyire még én sem voltam hülye. Tudtam, hogy Zack belekeveredett valamibe, és ha szólnánk a zsaruknak, akkor Őt is meghurcolnák.

– Mit akarsz tenni? – kérdezte beleegyezve, hogy beszálljak a buliba.

– Az ikrekben az a legjobb, hogy ugyanolyanok – mosolyodtam el.

Zack bal füle végig volt lőve fülbevalóval, hát most már az enyém is. A bal karján egy Főnix madár tetoválása volt, most már az enyémen is.

Egy fásli a mellkasra, egy szakadt fekete izomtrikó, hasított fekete farmer és szegecses bakancs, dögcédula „Zack” felirattal a nyakban, és a hosszú hajam deszkás sapka alá rejtve. Ez lett az alteregóm.

A tükörbe nézve, ha nem tudtam volna, azt hittem volna, hogy Zack áll előttem.

– A hangod egy kicsit magasabb, próbálj mélyebben beszélni! Kerüld a formális kifejezéseket, csak lazán! Zack agresszív, ami a szívén, a száján, és tesz rá, ha ezzel megbánt valakit. Flegmának kell lenned, fölényeskedőnek és beképzeltnek! – járkált fel s alá Zane, miközben adta az instrukciókat.

Elgondolkodtam, hisz nyolcéves korunkban is ilyen hajlamai voltak a tesómnak, de nem gondoltam, hogy egy veszélyes banda vezére lesz, akit vagy utálnak, vagy tisztelnek. Így nem meglepő, hogy megverték.

– Ő itt Brody, jó haverod. Imádja a nőket és a jó piákat, de ha elmész vele bulizni, amíg józan, azonosulj vele, amikor beiszik, akkor úgyis lelép pár csajjal. Ezt másnap nehezményezd neki! Ő Cole, a srác meleg, de az egyik bizalmasod. Fegyverek terén igazi zseni. Ő pedig Dylan, jelenleg fasírtban vagytok, bár az okát nem tudom. Bár ők a haverjaid, lenézőnek kell lenned velük szemben. Még ha jól is csinálnak valamit, akkor is keress hibát, hogy beléjük köthess! Ha kérdeznek valamit, mondd, hogy semmi közük hozzá! Te se kérdezz róluk, ha elmondják, hallgasd meg, de valami kitérő válasszal pattintsd le őket! Egy fontos dolog: Zacket soha nem érdeklik mások. Nem fog visszafordulni, hogy megvédjen, ahhoz túl önző és arrogáns – sorolta, sorolta és sorolta. – Ja, és járj edzeni, mert olyan vagy, mint egy lány!

– Emlékeztetnélek, hogy lány vagyok.

– Zack akarsz lenni? Akkor tégy érte! – megveregette a vállam, ahogy a fiúk szokták egymásnak.

A rakparton volt egy elhagyatott épület, valószínű valami használaton kívüli raktár épület lehet. Zane ennek a közelébe hozott. Pár mély levegővel próbáltam az izgalmat és a szorongást csillapítani.

– Tessék, Zack telója! Ha gáz van, hívj! Tettem rá pár plusz infót, ami hasznos lehet. Ha lesz időd, olvasd el!

– Mondhattad volna hamarabb is, akkor az idevezető úton elolvastam volna! – förmedtem rá.

– Látnod kellett, hogy merre jövünk, ez a törzshely. Ti csak Rejteknek hívjátok.

– Ch.

– Egyre jobban játszod Zacket – mosolyodott el Zane.

– Ki játssza?

Ideje volt bemenni és szembesülni az ikrem életével. Remélem, nem bukom le az első napon. Amint beléptem, mindenki felkapta a fejét. Végignéztem az arcokon, és magamban átismételtem, amit Zane mondott: aki a kanapén ül és telefonozik Cole, aki a kocsi alól mászott ki, az Dylan, és aki sörrel a kezében jön felém, Brody.

– Na, végre, hol a fenébe voltál, Zack? – úgy tűnik, örült nekem, de közvetlennek kell lennem.

– Közöd? – kérdeztem vissza flegmán.

– Mindig ilyen jégverem vagy, mikor változol már meg? – kérdezte Cole.

– Majd, ha akarok – válaszoltam vissza.

Ránéztem Dylanre, aki, mintha tudomásul se akarná venni, hogy itt vagyok.

– Rohadt lassú vagy – nevettem el magam flegmán.

– Nekem pofázol? – kérdezett vissza ingerülten.

– Rád nézek, vagy nem?

– Aztán ki engedte meg, hogy rám nézz?

– Mióta kell nekem engedélyt kérnem bármihez is? Ha bajod van vele, ne engem okolj, hanem apádat, amiért nem inkább üvegablakot csinált helyetted!

Eldobta, ami a kezében volt, és úgy rontott felém, hogy azt hittem, meg akar ölni. A szívem rémülten kalapálni kezdett. Talán túlzásba estem.

Megragadta a ruhámat, és behúzott egy jobbost. Rohadtul fájt, meg a kezem is, amikor elestem.

– Hé, hé, hé, Dylan, megőrültél? – Brody fogta le az őrjöngő Dylant.

– Apámat te nem veszed a szádra, mert megöllek, te rohadék! – Azok a szemek... tényleg megölne.

– Bocsánat – hirtelen mást nem tudtam mondani, de mivel mindenki értetlenül nézett rám, valószínű Zack nem szokott bocsánatot kérni. – Bocsánat, ha fáj az igazság! – vágtam ki magam a cikis helyzetből.

– Most megöllek! – kiabálta, miközben már Cole is próbálta lefogni. Felkeltem a földről, és a képébe nevetve elvonultam. Zane azt mondta, lesz itt egy ajtó, amin egy Zorróéhoz hasonló Z betű van. Ott szokott Zack pihenni. Meg is találtam a lépcső alatt. Mint Harry Potter gardróbja. Bementem és bezártam az ajtót.

Azt hiszem, azóta nem vettem levegőt, hogy beléptem ide, és az, amit még a bejáratnál vettem, most mind egyszerre hagyta el a testem. Térdre csuklottam, és az arcomat a kezeimbe temettem. Percekig ültem ott és gondolkodtam, vajon képes leszek-e végigcsinálni?

Eszembe jutott egy alkalom, mikor Zack egy kisebb bunyóba keveredett. Letörölgettem az arcáról a sarat, miközben megkérdeztem tőle, hogy miért jó neki mindig verekedni? Azt felelte: hogy megvédjem a büszkeségem, a becsületem, és azokat, akik fontosok számomra, néha nincs más mód, de sosem ütök először, én csak válaszolok az ellenfélnek.

– Hogy megvédjem a becsületem, a büszkeségem, és azt, aki fontos – ismételtem a szavait. Igen, hogy megvédjem. Felkeltem, és ökölbe szorítottam a kezem. Belenéztem a falon lévő tükörbe, és elhatároztam, hogy az ikertestvérem útját fogom járni, hogy megvédjem, hogy megbosszuljam: akárki is tette, az halott!

2. rész

Másnap reggel apával együtt ültünk asztalhoz, aki palacsintát készített, és közben arról érdeklődött, hol jártam az elmúlt pár napban. Igaz is, csak úgy leléptem a kórházból. Biztos aggódott.

– No de, az a lényeg, hogy rendben vagy! – zárta le a témát. – Egyébként mintha más lennél, határozottabb. Ez tetszik.

– Oh, néha nem árt a változatosság, nem igaz? – adtam a kitérő választ.

– Ebben igazad van. Az arckifejezésed is olyan, mint...

– Úgy nézek ki, mint Zack? – vágtam a szavába.

– Most mért’ hozod szóba Zacket megint? – Szinte kidobta a kezéből az evőeszközt.

– Apa, az egy dolog, hogy anyával nem beszéltek, de Zack ugyanúgy a fiad, mint én a lányod. Miért vagy ellene?

– Ők kiszálltak az életünkből Zoey, nem keresett tíz éve! Ha őket nem érdekeljük, minket miért érdekeljenek Ők?

– Te kerested őket egyáltalán? Felhívtad egyszer is anyát, hogy megkérdezd, mi van velük? Vagy Zanet? Tőle érdeklődtél? Bocsánat, Zanet se kerested soha. Tudod, az emberi kapcsolatoknak két vége van.

– Rendben, igazad van. Ha ma felhívom anyádat, boldog leszel? – kérdezte megadóan.

– Azt csinálsz, amit akarsz, mint mindig. – Az ölemből a kendőt az asztalra dobtam, és egy falat nélkül elindultam otthonról.

Úgy tűnik, apával csak addig lehet szót érteni, amíg az üzleteiről van szó. Ez kissé elszomorít, de jelenleg fontosabb dolgaim is vannak. Út közben beugrottam Zackhez. Semmit nem változott az állapota, de már nem azon kesergek, hogy mi történt, hanem annak örülök, hogy egyáltalán még él.

Hallottam, amint valaki a hátam mögé lépett, és minket nézett. Tudtam, ki lehet az.

– Rád cáfol, mint mindig – mosolyodtam el.

– Ebben az esetben pontosan ebben reménykedem. Mindig ezt csinálta. Ha valamiről azt gondoltam, nem képes megcsinálni, addig küzdött, amíg nem sikerült neki. Kár, hogy túl későn jöttem rá, mivé lett.

– Még nincs késő. Amíg él, nincs késő – biztattam, noha nekem is biztatásra volt szükségem, amikor Zackre néztem. – Túléli.

– Ikermegérzés? – kérdezett.

– Nem, csak ismerem őt. Néhány huligán kevés ahhoz, hogy végezzenek vele, ha Ő nem akarja.

– Miből gondolod, hogy jól ismered? Hisz mostanáig azt hitted, rendes srác.

– Mert, ha nem lenne igazam, már halott lenne. – Felálltam a székből, adtam a homlokára egy puszit, majd szembefordultam Zane-nel, és még utolsó szó jogán a következő találkozásig annyit mondtam: – Ő rendes srác, a maga módján.

A kórházból egyenesen a törzsbe mentem, ahol csak Dylan szerelte a kocsiját. Sport verda volt, festés nélkül. Ahogy elnéztem, épp gyújtókat cserélt.

– Még mindig ezzel kínlódsz? – kezdeményeztem valami beszélgetésre hasonlító dolgot.

– Közöd? – kérdezett vissza.

– Elárulnád végre, mi a fene bajod van? – kérdeztem, mert már bosszantott a szikra, ami bármikor berobbanhat úgy, hogy az okot sem tudom.

– Még kérdezed, Zack? Azt hiszed, nem fájt, amit mondtál? – Végre szemtől szemben volt hajlandó beszélni.

– Nézd, bármit is mondtam, ami ennyire megbántott... – nem kéne bocsánatot kérnem, de... – sajnálom, oké? Nem akarok veled is rosszban lenni, van elég bajom így is. Csak felejtsük el.

– Te könnyen beszélsz, nem téged dobtak.

Mi van? Mondja valaki, hogy egy lányon kaptak össze.

– Mégis, ki dobott téged? – már nem tudom, hogy kérdezzek vissza, hogy megtudjam az igazat, de ne bukjam le a tudatlanságommal.

– Szerinted kinek vallottam be, hogy szeretem? Nem is magamnak! – akadt ki, és a kezében lévő rongyot a földhöz vágta.

Ezek szerint, Dylan szerelmes Zackbe? A bátyám meleg? Vagyis, Dylan meleg és a bátyámat akarta, de Zack lerázta. Ezen kaptak össze?

– Jó, igaz. Lehet, hogy olyanba szerettél bele, akibe nem kellett volna, de ettől még a barátom vagy – mentem, ami menthető. – Nem akarok rosszban lenni veled, már mondtam.

– Akkor kérj bocsánatot a többiek előtt, amiért mocskos seggbe rakónak neveztél, és minden másnak elhordtál! Lássuk, a nagy Zackery képes-e az úgynevezett barátjáért megalázkodni!

– Igen, képes! – vágtam a szemébe. – De ha utána is így fogsz viselkedni, akkor inkább menj el!

– Mi a vita tárgya már megint? – toppant be Brody és Cole.

– Épp jókor, kicsi Zack mondani akar valamit – provokált Dylan.

– Bocsánat. Bocsánat, ha megbántottalak. Mérgemben mondtam. De tudd, hogy én hetero vagyok!

– Akkor Cole-tól is kérj bocsánatot, Ő is meleg! – mutatott rá.

– Jó, a földkerekség összes melegétől bocsánatot kérek. Most jó? – kicsit már kezdi túlhúzni a dolgokat.

– Csókold meg a lábam! – Feltartotta a jobb lábát.

– Miért tennék ilyet? – néztem rá értetlenül.

– Tiszteleted jeléül – vont vállat.

– Tudod mikor! – dörgöltem az orra alá.