Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

A fordító utószava

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Thomas Mann

LOTTE WEIMARBAN

fordította:
Vajda Endre

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-318-1 EPUB
ISBN 978-963-678-319-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Lotte in Weimar

első kiadás: 1939.
az elektronikus változat az 1940. évi
magyar kiadás alapján készült

a borító a vecteezy.com dizájnelemének
felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Az »Elefánt«-hoz címzett weimari vendégfogadó pincérének, Magernek, aki művelt ember volt, az 1816. esztendő egyik, szinte még nyárias szeptemberi napján felriasztó, örömtelién zivataros élményben volt része. Nem mintha valami természetellenes történt volna, de azért elmondhatjuk, hogy Mager egy darabig azt hitte, álmodik.

A közönséges gothai járattál ezen a napon, kevéssel reggel nyolc óra után három asszonyszemély érkezett meg a hírneves piactéri ház elé és sem első, sem második pillantásra nem látszott rajtuk semmi rendkívüli. Egymással való kapcsolatukat könnyű volt kitalálni: az egyik az anya volt, a másik a leánya, a harmadik a komorna. Mager, aki hajlongásra készen a bejárat boltívében állt, látta, hogy a háziszolga a két előbbit a postakocsi hágcsójáról lesegíti a kövezetre, miközben a szobacicus, név szerint Klárika, a sógortól búcsúzkodott, aki mellett ült és akivel alighanem jóízűen elszórakozott. A férfi mosolyogva oldalvást pillantott rá, valószínűleg az utazó kisasszony idegenszerű tájszólása járt az eszében és szemével afféle csúfondáros elérzékenyültséggel még tovább követte, mikor az nem minden pipeskedés, kapkodás és kényeskedés nélkül leereszkedett a magas ülésről. Aztán a férfi előrántotta hátáról a kürtjét és néhány gyerkőc és a néhány korareggeli járókelő élvezetére, akik ott voltak az érkezésnél, igen érzelmesen belefújt.

A hölgyek hátat fordítva a háznak, a postakocsi mellett álltak, hogy őrködjenek egyébként szerény málhájuk lerakásánál. Mager megvárta a pillanatot, amikor tulajdonuk felől megnyugodva, a bejárat felé fordultak és ekkor, mint igazi diplomata nyájas és ugyanakkor finoman habozó mosollyal vörhenyes pofaszakállal kerített sajtszínű arcán, elálló tányérgallérja körül agyonmosott nyakra valóval, begombolt frakkban és igen nagy lába fölött szorosan szűkülő nadrágban feléjük ment a gyalogjáróra.

- Jó napot, jó ember - mondta az anyaforma a két hölgy közül, valóságos matróna, jócskán éltes, mélyen benne az ötvenben, kissé gömbölyded, fehér ruhában, fekete kendőben, cérna félkesztyűben és magas kámzsával a fején, amelyből valamikor nyilván szőke, most hamuszürke göndör haj bukkant ki. - Hármunk számára kérünk szállást, kétszemélyes ágyasházat, a magam, meg a leányom részére. - A leány sem volt éppen süldőkorban, harminc felé járt, fejét barna dugóhúzó fürtök borították, amelyek ki voltak sütve nyaka körül; anyjának finoman ívelt orrocskája rajta kissé élesre, kissé keményre sikerült. - És nem messze tőlünk egy szobácskát a nőcselédem számára. Megkaphatjuk?

A hölgy választékosán tompafényű kék szeme elnézett a pincér mellett a vendégfogadó homlokzatára, kis szája, amely az orcák öreges szalonnájába volt ágyazva, sajátságosán kellemesen mozgott. Fiatal korában bizonyára bájosabb lehetett, mint a leánya ma. Fejének bólogató rezgése részben úgy hatott, mintha szavainak akarna nagyobb nyomatéket adni és helyeslést követelne, úgyhogy látszólag nem gyengeség, hanem élénkség vagy legalább is a kettő egyszerre okozta.

- Meg bizony - válaszolta a szolga, aki anyát és leányát a bejárathoz kalauzolta, miközben a komorna kalapskatulyát lóbálva követte őket. - Bár szokás szerint tömve vagyunk vendéggel és könnyen abba a helyzetbe kerülhetnénk, hogy még válogatott úri népeket is elutasítunk, de azért nem fukarkodunk az igyekezettel, hogy a hölgyek kívánságát legjobb tudásunk szerint teljesítsük.

- No, ez derék dolog - mondta az idegen hölgy és jelentőségteljesen derült pillantást vetett lányára, az ember jól kikanyarított és erősen thüringiai szász színezetű beszédmodora miatt.

- Szabad kémem? Instálom alássan - mondta Mager, beudvarolva őket a folyosóra. - A fogadó-iroda jobbkéz felé van. Elmenreichné asszonyság, a ház úrnője nagyon boldog lesz. Szabad kérném?

Elmenreichné hajtűvel a frizurájában és az ajtó közelsége miatt kötött kabátba burkolózva, tollak, porzók meg számológép közepette afféle dolgozóasztal mögött trónolt, amely az iroda kis fülkéjét az előtértől elválasztotta. Egy alkalmazott pultmögötti állóhelyéről kilépve oldalvást, angol nyelven tárgyalt egy gallérköpenyes úriemberrel, akihez a bejáratnál felhalmozott bőröndök tartozhattak. A háziasszony közömbös tekintete inkább keresztül nézve a jövevényeken, mintsem tudomást véve róluk, az idősebbik köszönését és a fiatalabbik pukedlijelzését méltóságos fejbólintással viszonozta; a pincér tolmácsolta a szobarendelést, fülét odatartva meghallgatta és elővette a ház nyéllel fogható tervrajzát, amelyen egy ideig körbejártatta irónja hegyét.

- A huszonhetes - határozott, a zöldkötényes háziszolgához fordulva, aki a hölgyek málháival várakozott. - Külön szobácskával nem szolgálhatok. A mamzel kénytelen lesz megosztani szobáját az erfurti Larisch grófnő komornájával, mert hát sok vendégünk szállt meg személyzetével a házban.

A szobacicus úrnője háta mögött elfintorította száját, de az úrnő hozzájárult. - Meg fognak férni egymással - mondta és már indulófélben kérte, hogy vezessék fel a szobájába és egyúttal vigyék fel mindjárt a kézitáskáját.

- Tüstént, madame - mondta a pincér. - Csak mellékesen el kell intézni ezt a kis formaságot. Az isten szerelmére, néhány sorért esedezünk. A fontoskodás nem a mi bűnünk, hanem a szent Hermandadé. Nem férhet el a bőrében. Az ember amondó volna, hogy a jogok és törvények örök betegségként szállnak apáról fiúra. Szabad kérem a jóságért és szívességért esedezni?

A hölgy elnevette magát, miközben lányára pillantott és derülve-csodálkozva fejét rázta.

- Vagy úgy, - mondta - erről megfeledkeztem. Mindent megteszünk, ami dukál. Egyébiránt kelmed értelmes ember, amint látom (ezzel a megszólítással élt, amely fiatal korában még divatban lehetett), oskolázott és biztos memóriájú. Adsza csak! - És visszalépve az asztalhoz, csak félig fedett kezének finom ujjaival megfogta a zsinegen lógó krétát, melyet a fogadósné feléje nyújtott és még mindig nevetve, a bejelentő tábla fölé hajolt, amelyre már néhány név volt írva.

Lassan írt és nevetése lassan alábbhagyott; már csak elnémuló vígságának apró, derülő és sóhajszerű hangjai és utórezgései következtek. Nyakának bólogató remegése bizonyára kényelmetlen álló helyzete miatt észrevehetőbb volt, mint valaha.

Szemmel tartották. Jobbról a lánya pillantott át a válla fölött, csinos, egyenletes ívelésű szemöldökeit (anyai örökség) homlokába vonva, száját csúfondárosan összeszorítva és elfintorítva, balról félig ellenőrzésképpen, hogy a hölgy helyesen tölti-e ki a vörösen vonalazott rovatokat, félig kisvárosi kíváncsiságból és ama kajánságtól nem egészen mentes elégtételében, hogy valaki számára elérkezett az a pillanat, amikor fel kell adnia az ismeretlen hölgy bizonyos tekintetben hálás szerepét, Mager a pincér meredt az írására. Valamilyen okból az irodában lebzselő rokon és az angolszász utazó is félbeszakította beszélgetését és a fejével bólingató hölgy körmölését figyelte, aki betűit csaknem gyermekded gonddal rajzolgatta.

Mager pislogva olvasta: Charlotte Kestner udvari tanácsos özvegye, szül. Buff Hannoverből. Utolsó tartózkodási hely: Goslar. Született: Wetzlarban 1753. január 11-én, továbbá leánya és szolgaszemélyzete.

- Elegendő ez? - kérdezte az udvari tanácsosné; és mivel nem kapott választ, maga határozott: - elégnek kell lennie! - Azzal a krétát erélyesen az asztalra akarta tenni és felejtve, hogy oda van erősítve, felborította a fémtartót, amelyen függött.

- Jaj, de ügyetlen vagyok! - mondta elpirulva, miközben újabb gyors pillantást vetett lányára, aki gúnyosan csukott szájjal lesütötte szemét. - Nos hát ezen is túl volnánk és minden rendben volna. Legfőbb ideje, hogy felvonuljunk a szobánkba! - És nem minden sietség nélkül indulásra készült.

Leánya, komornája, a pincér meg a skatulyákat és málhákat cipelő kopasz háziszolga a folyosón át nyomon követték a lépcsőházig. Mager közben szünet nélkül pislogott. Útközben sem hagyta abba, mégpedig olyaténképpen, hogy bizonyos időközönként háromszor-négyszer igen gyorsan hunyorított a szemhéjaival, aztán egy ideig mozdulatlanul bámult kivörösödött szemével, miközben száját nem annyira bambán, mint inkább finoman szabályozott módon kitátotta. Az első lépcsőforduló kőpadlóján állította meg a csoportot.

- Engedelmet! - mondta - alázatosan pardont esedezem, ha a kérdésem... nem közönséges és illetlen kíváncsiság vezérel... vajon abban a dicsőségben van részünk, hogy Kestner udvari tanácsos özvegyéhez, Charlotte Kestner asszonysághoz, született Buff kisasszonyhoz Wetzlarból?

- Én vagyok - erősítette meg az idős hölgy mosolyogva.

- Már úgy értem... nagyon szép, nagyon helyes, de úgy értem, végtére is nem Kestner Charlotte-hoz vagy röviden Lőttéhez, született Buffhoz van szerencsénk, aki a Német Házban, a wetzlari német rend házában lakott és aki a hajdani...

- Hozzá magához, jó ember. Csakhogy én nem vagyok ám hajdani. Tetőtől talpig itt vagyok és nagyon szeretném, ha megkaphatnám a kijelölt szobámat....

- Azon nyomban! - kiáltotta Mager és leszegett homlokkal nekirugaszkodott, de aztán újra megállt, mint akinek földbe gyökerezett a lába és összekulcsolta kezét.

- Egek Ura! - mondta mély érzéssel. Egek Ura! Tanácsosné asszonyom! Tanácsosné asszonyom, megbocsásson, ha gondolataim nem igazodnak az ide leereszkedett személyiség és az egyszerre feltáruló titok... Ez úgyszólván derült égből... Házunkat tehát az a dicsőség és mérhetetlen kitüntetés érte, hogy a való és igaz, az eredeti, ha szabad magamat így kifejeznem... egy szóval, az jutott nékem osztályrészül, hogy Werther Lotteja...

- Alighanem eltalálta barátom - felelte az udvari tanácsosné nyugodt méltósággal, miközben rendreutasító pillantást vetett a kuncogó komornára. - És ha ez egy okkal több volna, hogy kelmed nekünk, utazástól törődött asszonyoknak haladék nélkül megmutassa a szobánkat, az nagy megelégedésemre szolgálna.

- Tüstént! - kiáltotta a kellner és futólépésben megindult. - A huszonhetes számú szoba. Uram, Isten! a harmadik emeleten van! Kényelmes a mi lépcsőnk, amint tanácsosné asszonyom észrevette, de, ha sejtettük volna... Zsúfoltságunk ellenére kétségkívül találtunk volna... De azért a szoba mutatós, kifelé nyílik a piacra; azt hiszem, tetszeni fog. A minap ott vett ki szállást von Egleffstein őrnagy és neje Haliéból, látogatóba jöttek a nagynénikéjükhöz, a hasonló nevű főkamarásné asszonysághoz. Október tizenharmadikán ő császári fenségének, Konstantin nagyhercegnek egyik főhadsegéde szállt meg benne. Ez bizonyos tekintetben történelmi emlék... De Uram, Isten! mit fecsegek össze történelmi emlékekről, amelyek érző szív számára meg sem közelítik... Még csak néhány lépés tanácsosné asszonyom! A lépcsőházból már csak egy pár lépés ezen a folyosón. Frissen van meszelve, amint tanácsosné asszonyom látni méltóztatik. Tizenhárom óta, mikor a doni kozákok jártak itt, pincétől padlásig renoválnunk kellett. Lépcsőt, szobákat, folyosókat és társalgóhelyiségeket, ami talán régóta kívánatos lett volna. A világ folyásának vad erőszakosságai most rákényszerítettek, amiből az a tanulság vonható le, hogy az élet emlékei talán nem jönnek létre az erőszak durva segítsége nélkül. Egyébiránt nem óhajtom egyedül a kozákoknak tulajdonítani újításaink érdemét. Porosz és magyar huszárokat is vendégül láttunk, az előttük járó franciákról nem is beszélve... Célnál vagyunk, ha szabad kérnem, tanácsosné asszonyom.

Meghajtotta magát, befelé invitálva a hölgyeket a szélesen kitárt, befelé nyíló ajtóban. A nők felületes pillantása végigfutott a két ablak keményített mollfüggönyein, az aranyrámás és persze kissé vaksi konzoltükrön a két ablak között, a fehértakarós ágyakon, amelyeknek közös kis mennyezete volt és a szoba egyéb komótosságán. A falat görög templomot ábrázoló rézbemetszett tájkép díszítette. Fénylett a frissen olajozott padló.

- Nagyon takaros - mondta az udvari tanácsosné.

- Mily boldogok volnánk, ha a hölgyek itt tűrhető kényelemben éreznék magukat; ha valamiben szűkölködnének - íme a csengettyűhuzal. Hogy meleg vízről gondoskodom, az nem lehet vita tárgya. Oly határtalanul boldogok volnánk, ha tanácsosné asszonyom megelégedését...

- Ugyan menjen kedvesem, egyszerű emberek vagyunk mi, nem sokat kényeztettek bennünket. Köszönöm, jó ember, - mondta a tanácsosné a háziszolgának, aki terhét a párkányra meg a padlóra rakta le és kifelé indult - és magának is köszönöm barátom - fordult elbocsátó bólintással a pincérhez. - Gondjaikba vettek, elláttak bennünket, most már szeretnénk egy kicsit...

De Mager mozdulatlanul állt, ujjait összekulcsolva, vöröses szemével az idős hölgy vonásaiba merülve.

- Uram Teremtőm! - mondta - udvari tanácsosné asszonyom, minő márványba vésendő esemény. Tanácsosné asszonyom talán nem is érti tökéletesen az érzőszívű ember érzelmeit, akivel váratlanul, gyanútlanul ekkora esemény és ilyen megrázó távlatok... Tanácsosné asszonyom úgyszólván megszokta körülményeit és tulajdon magas személyének mindnyájunk számára szent identitását, talán sans géne és egészen hétköznapian fogja fel a dolgot és nem is lát be teljesen az olyan érző és kora ifjúságától kezdve irodalmi szív kedélyvilágába, aki minderre egyáltalán nem számított, - midőn, ha szabad magamat így kifejeznem - megismerkedett, jobban mondva találkozott azzal a személyiséggel, aki a költészet fényében sugárzik és egyúttal tüzes karokon az örök dicsőség egébe repül...

- Kedves barátom - válaszolta az udvari tanácsosné mosolygó szabadkozással, jóllehet fejének bólintó reszketése, amely a pincér beszéde alatt újra feltűnővé vált, beleegyezésének is tűnhetett volna fel (a komorna háta mögött állt és élvező kíváncsisággal nézett a férfi csaknem könnyekig meghatott arcába, míg leánya tüntető közönnyel tett-vett a szoba mélyén a csomagok között). - Kedves barátom, egyszerű öregasszony vagyok, nincsenek igényeim, olyan vagyok, mint mindenki más; maga azonban olyan szokatlanul, olyan emelkedetten fejezi ki magát...

- A nevem Mager - mondta a pincér mintegy fel-világosításul. Így mondta: »Mahher«, a maga puha, középnémet beszédmódján; a hangban volt valami könyörgő és megindító - ha nem hangzik szerénytelenségnek, én vagyok ennek a háznak a tótumfaktuma, ahogy mondani szokás, Elmenreichnének, a fogadó tulajdonosnőjének jobbkeze - Elmenreichné özvegyasszony már tíz esztendeje, mert Elmenreich uram fájdalom anno 1806 tragikus környülállások közepette, amelyek nem tartoznak ide, a világ folyásának áldozata lőn. Az én helyzetemben tanácsosné asszonyom és olyan időben, mint amilyeneket városunk átvészelt, sok nevezetes személyiség, nevezetes akár a születés, akár az érdem jogcímén, sétafikái el az ember előtt. És természetszerűen bizonyos fokig érzéketlenekké válunk a magasrangú világeseményekbe avatkozó személyek és tiszteletet parancsoló, képzeletet izgató nevek iránt. így van ez, tanácsosné asszonyom, ám a hivatással járó elkényeztetettség és eltompultság - most hová lett! Soha életemben, ezt beismerem, nem viseltem ennyire szívemen fogadást és kiszolgálást, nem repesett így a szívem és szellemem, mint ma, ezen a márványba vésendő napon. Mert ezzel már úgy van az ember, - eddig is tudtam, hogy a tiszteletreméltó asszonyszemély, amaz örökké szeretnivaló alak mintaképe az élők között időzik, mégpedig Hannover városában - most rémlik föl nekem, hogy tudtam ezt. Ám e tudásomnak nem volt számomra valósága és sohasem futott át rajtam annak a lehetősége, hogy egykor szemtől-szembe állhatok ezzel a szentséges személyiséggel. Ez egyszerűen álmomban sem jutott eszembe. Midőn ma reggel - néhány órával ezelőtt - felébredtem, szentül hittem, hogy ugyan-olyan nap következik, mint száz más nap, hétköznapi veretű nap, amelyet a folyosó, meg az ebédlőben véghez vitt közönséges és mindennapi munkálkodásaim töltenek ki. Feleségem, - házas ember vagyok tanácsosné asszonyom, madame Mager előkelő állást tölt be a konyhán - feleségem tanúsíthatja, hogy semmi jelét nem adtam valaminő rendkívüli esemény megsejtésének. Azt hittem, ma este ugyanazon emberként fogok lefeküdni, aki felkeléskor voltam. És most: »Türelem rózsát terem«. Mennyire igaza van a nép szájának ebben az egyszerű bölcsességben: »Nagy érzésnek csurog a nyála« - mondja a nép a maga nem éppen literatúrai, de mégis oly találó módján. Ha tanácsosné asszonyom tudná, ismerné a szeretetet és bálványozást, melyet úgyszólván zsenge gyermekkorom óta a mi költőfejedelmünk, a nagy Goethe iránt táplálok és weimari polgár-büszkeségemet arra, hogy e dicső férfiút a magunkénak mondhatjuk... Ha tudná tanácsosné asszonyom, hogy kiváltképpen az ifjú Werther szenvedéseitől, hogy dobogott e szív... de hallgatok tanácsosné asszonyom, jól tudom, kicsi ember vagyok én ahhoz, - bárha a való igazság az, hogy az ilyen érzelemdús mű az emberiség közkincse és a palotában éppúgy, mint a kunyhóban felgerjeszti a kedély legmélyebb hullámait, míg az olyan alkotásokra, mint Iphigénia avagy a Természetes leány, talán csak a felsőbb rétegek formálhatnak jogot. Ha eszembe jut, hogy Madame Mager, meg jómagam az esti gyertyafényben könnyárban úszó szívvel hányszor görnyedtünk együtt e mennyei lapok fölött és most eszembe veszem, hogy a jelen pillanatban eme lapok világhírhedett és halhatatlan hősnőjét teljes életnagyságban olyan emberként, mint én magam... Az Ég szerelmére tanácsosné asszonyom! - kiáltotta és kezével homlokára csapott. - Én csak beszélek, beszélek és egyszerre csak, mint egy forróvizes fazék felbugyborékol a fejemben, hogy meg sem kérdeztem, tanácsosné asszonyom megkávézott-e már?

- Köszönöm, barátom - felelte az idős hölgy, aki a derék ember ömlengését magát türtőztető tekintettel és kissé remegő szájjal hallgatta végig. - Ez már régen megtörtént. Egyébiránt kedves Mager úr, maga túllő a célon az egybevetéseivel és alaposan túloz, ha engem vagy akárcsak azt a süldő lányt, aki egykor voltam, csak úgy se szó, se beszéd összetéveszti e nagy zajt csapott könyv hősnőjével. Maga nem az első, akit erre figyelmeztetnem kell; már negyvennégy esztendeje magyarázom a világnak. Ama regényalak, aki csakugyan olyan kitágult életre, olyan határozott és ünnepelt valóságra tett szert, hogy akadhat ember, aki azt mondja, kettőnk közül ő az egyedüli és az igazi, ami ellen azonban mégiscsak tiltakoznom kell, - ez a lány nagyon sok mindenben különbözik egykori valómtól - a jelenlegiről nem is beszélve. Hiszen mindenki láthatja, hogy nekem kék szemem van, míg Werther Lottója köztudomás szerint feketeszemű.

- Poetica licentia! - kiáltotta Mager - nem kell éppen tudni, hogy mi ez - költői szabadság! De azért egy jottányit sem vesz el, tanácsosné asszonyom, a fennálló személyazonosságból. A költő bizonyára egy kis suskust csinált a fekete szempárral, hogy kissé elmossa a nyomokat...

- Nem - mondta az udvari tanácsosné elutasító fejcsóválással. - A fekete szemek máshonnan származnak.

- Hát aztán! - buzgólkodott Mager - még ha úgy is van, hogy e személyazonosságot parányi kis eltérések kissé gyengítik...

- Vannak nagyobbak is - szólt közbe az udvari tanácsosné nyomatékosan.

-... azért sértetlen marad az előbbivel kereszteződő és tőle elválaszthatatlan személyazonosság, - az önmagával való azonosság - jobban mondva azzal az ugyancsak legendás személyiséggel, akiről a nagy férfiú legutóbb is oly bensőséges képet festett emlékirataiban és ha tanácsosné asszonyom nem is egyezik meg a legparányibb ecsetvonásig Werther Lottejével, de hajszálra azonos, csorbítatlanul egy Goe...

- Tisztelt barátom, - mondta az udvari tanácsosné hallgatást parancsolva - némi időbe telt, amíg szíves volt megmutatni a szobánkat, bizonyára elkerüli a figyelmét, hogy e pillanatban megakadályoz bennünket abban, hogy birtokunkba vegyük.

- Tanácsosné asszonyom, - könyörgött az »Elefánt- hoz« címzett fogadó pincére összekulcsolt kezekkel - irgalmazzon nekem! Irgalmazzon egy férfinak, aki... magaviseletéin megbocsáthatatlan. Jól tudom ezt és mégis feloldozásért esedezem. Azonnali távozásommal fogom... hiszen alig tudom visszatartani magam, - mondta - alig tudom visszatartani magam a tapintattól és illemtől eltekintve, hogy végig ne száguldjak a házon; mert ha meggondolom, hogy Elmenreichné asszonyságnak e pillanatig bizonyára sejtelme sincs, hogy mindeddig alighanem egy pillantást sem vetett a Table d’hôte-ra, de még ha vetett is a maga jámbor módján... és Madame Mager, tanácsosné asszonyom! Hogy szeretnék lerohanni hozzá a konyhába és a városunkban és irodalmunkban történt nagy újságot azon melegiben... de azért tanácsosné asszonyom éppen a szívet pezsdítő újdonság kiegészítése céljából bátorkodom bocsánatot esdve még egy kérdést... negyvennégy esztendeje! És tanácsosné asszonyom a titkos tanácsos urat e negyvennégy év alatt nem látta viszont?

- Nem bizony, barátom - válaszolta a hölgy. - Én csak Goethe urat, a fiatal joggyakornokot ismerem, a wetzlari Gewand-utcából, a weimari államminisztert, Németország nagy költőjét még nem láttam szemtől szembe.

- Túl sok egy érző kebelnek - susogta Mager. - Túlsók egy érző kebelnek, tanácsosné asszonyom. Ilyenformán tanácsosné asszonyom azért jött Weimarba, hogy...

- Azért jöttem Weimarba, - szakította félbe az idős hölgy kissé fölényesen, - hogy sok esztendő után viszontlássam a húgomat, Ridel kamarásnét, és megmutassam neki leányomat Charlotte-ot, aki Elzászból, állandó lakhelyéről most nálam van látogatóban és velem tartott erre az útra. Komornámmal együtt hárman vagyunk - nem szakadhatunk rá a húgomra, akinek szintén családja van, mint szálló vendégek. Ezért szálltunk meg fogadóban. De ebédelni már kedveseinknél fogunk. Meg van elégedve kegyelmed?

- Nagyon is, tanácsosné asszonyom, nagyon is! - Habár ennek következtében le kell mondanunk a hölgyekről a table d’hôte-nál... Ridel kamarás úr és neje Esplanade 6. - tudom én kérem. Eszerint a kamarásné asszony született - de hiszen tudtam én ezt jól! A körülmények és kapcsolatok ismeretesek voltak számomra. Csak éppen nem... jóságos Ég! A kamarásné asszony eszerint ama gyermekseregben futkosott, amely a tanácsosné asszonyt a vadászlak előcsarnokában körültolongta, midőn Werther először belépett oda és amely kis kacsóit kinyújtotta az ozsonna után, amelyet tanácsosné asszonyom...

- Kedves barátom, - vágott Charlotte megint a szavába - abban a vadásziakban nem volt tanácsosné. Mielőtt szíves volna megmutatni a mi Kätchenünknek, - aki már csak erre vár - a szobáját, mondja meg inkább: messze van innen az Esplanade?

- Dehogy van messze, tanácsosné asszonyom, macska- ugrásnyira van. Nálunk Weimarban nem is tudják mi az: messze van; a mi nagyságunk szellemi természetű. Én magam is örömmel felajánlom, hogy a dámákat a kamarásné asszonyság házához kalauzolom, ha nem esik jobban bérhintóval, avagy gyaloghintóval élni, amelyekben nincs hiány a mi szép városunkban... De még valamit, tanácsosné asszonyom, még csak ezt az egyet! Bár tanácsosné asszonyom elsősorban nagyra becsült húga látogatására jött Weimarba, azért tanácsosné asszonyom bizonyára élni fog az alkalommal, hogy a Frauenplan...

- Mindenre sor kerül kedvesem, mindenre sor kerül. Na siessen és vezesse be a mamzellt a kamrájába, mert mindjárt nagy szükségem lesz rá.

- És útközben mondja meg, - csipogta a szobacicus, - hogy hol lakik az az ember, aki a tündérszép Rinaldo-t írta, az érzékeny románt, amelyet már ötször faltam fel és hogyha szerencsém van, megpillanthatom-e az utcán!

- Meglesz mamzell, meglesz - felelte Mager szórakozottan, miközben a komornával együtt megindult az ajtó felé. De ott még egyszer egyik lábát fékezően megvetette a padlón, a másikat egyensúlyozóan felemelte a levegőbe.

- Még csak egy szót tanácsosné asszonyom, - könyörgött - egyetlen egy legeslegutolsó, gyorsan megválaszolható szót! Tanácsosné asszonyomnak be kell látnia, - az ember váratlanul szemtől-szembe áll az eredetivel, az a kegy jutott neki osztályrészül, hogy magánál a forrásnál - meg kell értenie, az ember nem mehet el - ugyebár tanácsosné asszonyom amaz utolsó beszélgetés Werther elutazása előtt, ama szívet felkavaró hármas jelenet, amelyben a boldogult anyáról van szó, meg a halálos búcsúról és Werther erősen fogja Lotte kezét és így kiált fel: Viszont fogjuk látni egymást, megtaláljuk egymást az emberrengetegben, egymásra fogunk ismerni - ugyebár ez a jelenet a valóságra épül, a titkos tanácsos úr nem találta ki, csakugyan így történt.

- Többé-kevésbé barátom, többé-kevésbé, - mondta jóságosan az elkínzott hölgy és feje reszketett - no menjen már! Menjen már!

És a feldúlt Mager elsietett Kätchennel a szobacicussal.

Charlotte mélyen fellélegzett és lefejtette magáról a kalapját. Leánya, aki az előző beszélgetés alatt azzal foglalatoskodott, hogy a maga meg az anyja ruháit beakassza a szekrénybe és az úti neszesszer tartalmát az öltözőasztalra meg a mosdóasztalka szélére rakosgatta ki, gúnyosan pillantott anyjára.

- No most megkaptad - mondta. - Napfényre került a dicsőséged. A hatás nem volt utolsó.

- Ó, gyermekem, - felelte az anyja - amit dicsőségemnek nevezel és ami valójában kereszt, noha mindenesetre kitüntetés, az szándékom ellenére kerül napvilágra, nem akadályozhatom meg és nem is titkolhatom el.

- Kedves mama - valamivel hosszabb ideig, ha nem is e kissé hóbortos kirándulás egész tartamára maradhatott volna felfedetlenül, ha a nyilvános fogadó helyett inkább Amalie néninél szállunk meg.

- Tudod jól Lotti, hogy erre nem volt mód. Nagytó bátyád, nagynénéd és kuzinjaid nem bővelkednek helyiségekben, jóllehet - vagy talán éppen mert - előkelő negyedben laknak. Szó sem lehetett arról, hogy harmadmagunkkal a nyakukba zuhanjunk és ha csak néhány napra is, arra kényszerítsük őket, hogy kényelmük árán összehúzzák magukat. Ridel nagybátyád mint tisztviselő keresi kenyerét. Súlyos csapások érték anno 806-ban, mindenét elvesztette, nem gazdag ember és ildomtalanság volna tőlünk, ha az ő zsebére élősködnénk. De ugyan ki veheti rossznéven tőlem, ha sóvárgom azután, hogy legkisebb húgomat, a mi kis Málinkat végre-valahára újra a karjaimba zárjam és éldeljem a boldogságot, melyet ő jeles férje oldalán élvez. Ne feledd, hogy e kedves rokonnak talán igen hasznos szolgálatokat tehetek. Nagybátyád nagyhercegi kamarai igazgatói állást remél elnyerhetni - össze-köttetéseim és régi baráti kapcsolataim segélyével talán itt a helyszínen szorgalmazhatom óhaját és vajon a pillanat, midőn te, gyermekem, tízesztendei távoliét után ismét mellettem vagy és elkísérhetsz, nem a legalkalmasabb a látogatásra? Vajon a különös sors, mely nekem osztályrészül jutott, megakadályozhat-e abban, hogy szívem jogos ösztönzését kövessem?

- Dehogy, mama, dehogy.

- Ugyan ki gondolhatta volna, - folytatta az udvari tanácsosné - hogy nyomban ilyen rajongóba botlunk, mint ez a pofaszakállas Ganymedes. Ez a Goethe is panaszkodik az emlékirataiban, hogy mennyi kínszenvedést okoz neki az emberek kíváncsisága, hogy ki az igazi Lotte és hol lakik és hogy a zaklatás elől semmiféle rangrejtéssel nem tudott megmenekedni - ha jól emlékszem valóságos penitenciának nevezi és azt mondja, hogy ha kis könyvével vétkezett, akkor kiadósán és busásan vezekelt a vétkéért. Ebből is kitűnik, hogy a férfiak - de kiváltképpen a költők - csak önmagukra gondolnak. Mert eszébe sem jut, hogy a kíváncsiság dühét nekünk is éppúgy ki kell állnunk, mint neki, minden egyében kívül, amit velünk művelt, boldogult atyáddal és velem, midőn oly istentelenül összekuszálta a költészetet és a valóságot...

- A fekete meg a kék szemekkel.

- Kinek háza roppan, reccsen, az legalább ne nevessen. Legalább is, ha az illető a kis Lottchen. Meg kellett pirongatnom ezt a kelekótya embert, amiért csak úgy, se szó, se beszéd, úgy, amint vagyok, Werther Lottejének nézett.

- Szemtelenségében arra vetemedett, hogy még meg is vigasztalt az eltérésért; nem átallott téged Goethe Lotte-jének nevezni.

- Azt hiszem, ebben sem maradtam adós neki semmivel, leplezetlen rosszallással rendreutasítottam... Nem ismernélek téged, gyermekem, ha nem érezném, hogy a te szigorú felfogásod szerint kezdettől fogva jobban féken kellett volna tartanom ezt az embert. De mondd meg, hogyan? Azzal, hogy megtagadom magamat? Azzal, hogy tudtára adom, hogy magamról és körülményeimről tudni sem akarok. De van-e jogom rendelkezni ezekkel a körülményekkel, amelyeket immár birtokába vett a világ? Te leányom annyira más természetű vagy, mint én, - hozzá kell tennem, hogy ez egy parányit sem változtat irántad való szeretetemen. Te nem vagy éppen szívélyes természet, - ami az áldozatkészségtől, attól a kívánságtól, hogy életünket másokért odavessük, nagyon, nagyon messze van. Sőt, sokszor úgy tetszett nekem, hogy az áldozatban meg szolgálatban eltelő élet bizonyos határozottságot, sőt mondjuk ki dicséret és gáncs nélkül, vagy akár több dicsérettel, mint gánccsal, bizonyos keménységet idéz elő, amely elnyomja a szívélyességet. Te leányom éppoly kevéssé kételkedhetsz abban, hogy megbecsülöm a jellemedet, mint a szeretetemben. Immár tíz esztendeje te vagy a jóangyala Elzászban szegény drága Károly bátyádnak, aki elvesztette ifjú hitvesét és a féllábát, - a baj bajjal jár. Mi volna nélküled az én szegény megpróbáltatott kisfiam? Te vagy az ápolónője, a segítőtársa, a házvezetőnője és az anyátlan árvák anyja. Életed munkában és önzetlen, szerető szolgálatban telik el. Hát hogyne vésődött volna beléd a komolyság barázdája, amely önmagában és másoknál szembeszáll a hiú érzelgéssel. Te többre becsülöd a valódit az érdekesnél - mennyire igazad van! A szenvedélyek és a szép szellemek nagyvilágával való kapcsolat, amely nekünk osztályrészül jutott...

- Nekünk? Nekem nincs ilyen kapcsolatom.

- Leányom, e kapcsok megmaradnak és nevünkhöz fűződnek harmad- és negyedíziglen, akár tetszik ez nekünk, akár nem. És ha melegszívű emberek e kapcsok kedvéért körülrajonganak vagy akár csak lelkendezők és kíváncsiak, mert hogy lehet megvonni a határt, van-e jogunk fukarkodni önmagunkkal és az esdeklőket dölyfösen visszalökni? Látod ebben mutatkozik meg a kettőnk természete között való különbség. Az én életem is komoly volt és igazán kivettem a részemet a lemondásból. Azt hiszem, jó felesége voltam drága, feledhetetlen apádnak. Tizenegy gyermeket szültem neki és kilencet derék emberré neveltem fel, kettő közülük odaveszett. Én is hoztam áldozatot, tettekben és szenvedésekben, de a szívélyesség vagy a lágyszívűség, ahogy kárhoztatóan neveznéd, mégsem keserített el, az élet keménysége mégsem keményített meg, és nem visz rá a lélek, hogy az ilyen Mager-forma embernek hátat fordítsak és azt mondjam:

- Kend szamár, menjen a dolgára!

- Hajszálra úgy beszélsz, - válaszolta a kisebbik Lotte - kedves anyám, mintha szemedre hánytam volna valamit és gyermekhez nem illően megleckéztettelek volna. De hiszen ki sem nyitottam a számat. Csak bosszankodtam, ha az emberek a te jóságodat és türelmedet ilyen kemény próbára teszik, mint aminőt az imént kiálltál, és lelkendezésükkel kimerítenek téged. Bosszankodhatsz te a bosszúságomért? Ezt a ruhát - mondta és fölemelt egy halványpiros szalagcsokrokkal díszített gálaruhát - nem kéne talán mégis egy kissé kivasalni, mielőtt magadra öltöd? Csúnyán össze van lapítva.

Az udvari tanácsosné elpirult, ami szépen és megindítóan ékesítette. Sajátságos módon megfiatalította, szende- fiatallányossá változtatta arcát: az embernek egyszerre úgy rémlett, tudja, hogyan festhetett húszéves korában. A gyengéd tekintetű kék szemek, az arányos ívelésű szemöldökök alatt, a finommetszésű orrocska, a kellemes kis száj a pirulás rózsaszínű tónusának fényében néhány másodpercre visszanyerték egykori elbűvölő kifejezésüket; a tiszttartó derék kis lánya, a kicsinyek anyja, a volpertshauseni bálkirálynő még egyszer meglepően kibukkant az idős dáma elpiruló arca mögül.

Mivel madame Kestner levetette fekete felleghajtóját, ugyanoly fehér, bár természetesen kevésbé nagyvilági ruhában állt ott, mint amelyet feléje nyújtottak. Meleg évszakban (az időjárás még nyárias volt) sajátságos kedvtelésből mindig fehér ruhában járt. De azon a ruhán, melyet lánya tartott a kezében, halványpiros szalagcsokrok voltak.

Önkéntelenül mindketten elfordultak, az idősebbik láthatólag a ruhától, a fiatalabbik anyja elpirult arcától, amely szendeségében és megifjodottságában kínos látvány volt.

- Ugyan, hagyd - válaszolta az udvari tanácsosné, Charlotte javaslatára. - Ne teketóriázzunk, az ilyen fajta krepp hamar kilógja magát a szekrényben és ki tudja, egyáltalán illik-e túlságosan kicsípnem magam.

- Miért ne? - kérdezte a leánya. - Különben mi célból hoztad volna magaddal? Éppen mert egyszer vagy másszor fel fogod venni, engedd meg, kedves mama, hogy visszatérjek szerény kérdésemre, nem szánod-e el magad arra, hogy a kissé világos mell- és karszalagcsokrokat valamivel sötétebbel, mondjuk szép orgonaszínűvel helyettesítsed. Hamar megvolna...

- Ugyan eredj, Lotti - válaszolta az udvari tanácsosné némi türelmetlenséggel. - Gyermekem, te nem érted a tréfát. Szeretném tudni, miért akarod megtagadni tőlem a mélyértelmű kis tréfát, a gyengéd célzást és figyelmességet, amelyet kieszeltem. Meg kell mondanom, hogy igazság szerint alig ismerek embert, akiből annyira hiányoznék a humor iránt való érzék, mint belőled.

- Nem kell mindenkire, akit nem ismerünk, - válaszolt a lány - vagy már nem ismerünk, ezt az érzéket erőnek erejével rátukmálni.

Az idősebbik Charlotte szeretett volna valamit még visszavágni, de beszélgetésüket félbeszakította Kätchen visszatérése, aki meleg vizet hozott és vidáman tudatta, hogy Larisch grófnő komornája odaát jófajta leányzó, akivel jól össze lehet barátkozni, továbbá, hogy a bolondos Mager úr váltig fogadkozott, hogy megmutatja Vulpius könyvtárnok urat, aki a csodaszép Rinaldo-t írta és aki mellesleg Goethe úr sógora: akkor mutatja meg, amikor hivatalba megy; sőt még a fiacskáját is, akinek a neve a híres regény nyomán Rinaldo, megpillanthatja iskolába menet.

- Mindez nagyon szép, - mondta az udvari tanácsosné - de legfőbb ideje, hogy ti ketten, te Lotti Kätchen kíséretében útnak induljatok az Esplanade felé Amália nénihez és tudassátok vele megérkezésünket. Talán még sejtelme sincs róla és csak délutánra vagy estefelé vár minket abban a feltevésben, hogy Gothában Liebenauéknál időzünk, pedig a látogatást ezúttal kihagytuk. Eredj gyermekem, engedd, hogy Kätchen tudakolja meg az utat, csókold meg előre a kedves nénit és addig is melegedj össze a kuzinokkal. Nekem, öregasszonynak még egy-két óráig feltétlenül ágyba kell feküdnöm; utánatok megyek, mihelyt kissé felüdültem.

Mintegy engesztelődésül megcsókolta lányát, köszöntést intett a szobacicus búcsú-pukedlijére és magára maradt. A tükrös asztalon volt toll meg kalamáris. Leült, vett egy lapot, bemártott és siető kézzel s enyhén remegő fejjel megírta az előkészítő szavakat:

Tisztelt Barátom! Húgom látogatására Charlotte leányommal néhány napot az Ón városában töltünk és szeretném önnek a leányomat bemutatni, valamint én is örülnék, ha ismét megpillanthatnám az arcot, amely, miközben mi ketten, mindegyik a maga mértéke szerint végigküzdöttük az életet, oly sokat jelent övé vált a világon. Weimar. Az Elefánthoz címzett fogadóban, 1816 szeptember 22. Charlotte Kestner, szül. Buff.

Porzót hintett rá, megvárta, míg lepereg, összehajtotta a lapot, miközben a csipkézett széleket ügyesen egymásba illesztette, aztán ráírta a címet. Majd megrántotta a csengőt.

2.

Charlotte sokáig nem találta meg a nyugalmat, amelyet talán nem is keresett őszintén. De azért zsebkendővel takarta be szemét a függönytelen ablakok nappali világossága elől és a zsebkendő alatt lehunyta szemét, miután felső ruháit levetette és kendőbe burkolózva, végigfeküdt az egyik moll-mennyezetes ágyon. Eközben azonban inkább merült szívét dobogtató gondolataiba, mint a józan ész szerint kívánatos álomba, s annál eltökéltebben, mert oktalanságát fiatalosnak és legbensőbb elnyűhetetlensége, a kortól való érintetlensége bizonyítékának és jelének érezte s ebben titkos mosollyal tetszelgett. Amit valaki egykor egy búcsúlevélkében írt neki: »És én, kedves Lotte, boldog vagyok, hogy azt a hitet olvashatom ki a szemétől, hogy sohasem fogok megváltozni - «, az valójában az ifjúságunkban való hit, amelytől alapjában soha sem tágítunk, és hogy ez a hit csakugyan megállja a próbát, hogy mindvégig ugyanazok maradunk, ha az öregedés csak testi külsőség, és hogy semmi sem változtathat legbensőnk állandóságán, bolondos, évtizedeken keresztül megmaradó énünkön, olyan tapasztalat, amely nem esik rosszul éltes korunkban, - ez öregkori méltóságunk vidáman-szemérmesen leplezett titka. Valaki úgynevezett öregasszony volt, gúnyolódva önmaga is annak nevezte magát és utazásra indult huszonkilencéves leányával, akiben ráadásul kilencedik gyermekével ajándékozta meg férjét. De most itt fekszik és dobog a szíve, szakasztott úgy, mint iskoláslány korában egy bolond csíny előtt. Charlotte nézőket képzelt maga elé, akik ezt bájosnak ítélik.

Akit e szívdagály nézőjeként jobb volt nem elképzelni, a fiatalabbik Lotti volt. A kiengesztelő csók ellenére anyja változatlanul haragudott rá a »humortalan« bírálat miatt, melyet a ruháról és a szalagcsokorról mondott, és amely valójában az egész méltóságteljesen és természetesen megindokolható, de az ő részéről mégis hóbortosnak ítélt utazásra vonatkozott. Nem kellemes olyan valakivel utazni, aki túlságosan élesen lát, semhogy elhinné, hogy az ő kedvéért utazunk, és úgy érzi, csupán spanyolfalnak szolgál. Mert kellemetlen, beteges éleslátás, jobban mondva kancsal- látás az, amely egy cselekvés zilált fonalaiból csak a gyöngéden eltitkoltakat látja meg, csak ezekről akar tudni, a társaságba valókat és kimondhatókat azonban, bármily tiszteletreméltóak is, mint ürügyeket kigúnyolja. Charlotte haraggal tapasztalta az efféle lélekismeret, sőt talán mindenféle lélekismeret sértő voltát és semmi egyéb nem járt az eszében, mikor felpanaszolta, hogy leányából mennyire hiányzik a nyájasság.

Hát nekik, az éleslátóknak semmitől sem kell félniük? Mi volna, ha valaki megfordítaná az orsót és napvilágra hozná az ő szimatjuk rejtett szálait, amelyekben nemcsak igazságszeretet lappang. Lotti visszautasító hidegsége, - nos hát a rosszindulatú éleslátás ezen is átlát, ez is lehetőséget ad mélyretekintő és nem éppen a legkellemesebb pillantásokra. Olyan élmények, amelyekben neki, az anyának volt része, ennek a tiszteletreméltó leánynak nem jutottak osztályrészül. Sőt, ismerve a természetét, sohasem is fognak osztályrészül jutni: nem lesz része olyan élményben, mint az a híres hármas, amely oly jókedvűen, oly békésen kezdődött, aztán az egyik résztvevő balgasága miatt kínzó zűrzavarrá fajult és hatalmas, de becsületesen kiállott kísértéssé egy jóra teremtett szív számára, - és egy napon - ó büszke megdöbbenés! az egész világ tudomására jutott, a valóság fölé emelkedett, magasabb életet nyert és felkavarta és megzavarta az embereket, mint egykor egy leányszívet, s utóbb egy világot hajtott a maga gyakran veszedelmesnek szidalmazott bűvöletébe.

A gyerekek kemények és türelmetlenek, gondolta Charlotte, az anyjuk külön élete iránt: önzőén tiltó kegyeletből, amely képes szeretetlenséggé változtatni a szeretetet és amely semmivel sem válik dicsérendőbbé, ha egyszerű női irigység is járul hozzá, az anya szívének kalandja iránt való irigység, amely a gúnyos ellenkezés álruhájában jelenik meg e kaland világot bejáró dicsőségének következményeivel szemben. Nem, a szigorú Lotti soha életében nem tapasztalt ilyen rettenetesen szépet és bűnösen, halálosan édeset, mint az anya azon az estén, mikor a férfi ügyei intézésére ellovagolt és megjelent a másik, akinek pedig karácsony este óta nem lett volna szabad eljönnie, mikor ő hasztalan küldött barátnőkért és kénytelen volt egyedül maradni vele, aki Ossziánt olvasott fel és a hősök fájdalma közben egyszerre nem bírt a tulajdon, határtalanul komoly kétségbeesésével; mikor a kedves, kétségbeesett férfi oda omolt lábai elé és kezét a maga szeméhez, a maga boldogtalan homlokához szorította. És Lotte maga is felolvadt a legbensőbb részvétben, maga is megszorította a férfi kezét és így izzó arcuk önkénytelenül összeért és a világ szinte eltűnt körülöttük az őrjöngő csókokban, amelyekkel a férfi szája egyszerre csak az ő dadogva ellenkező ajkait égette...

Ekkor jutott eszébe, hogy az élményt ő sem élte át. Ez a nagy valóság volt és ő suttyomban összekeverte a kis zűrzavarral, amely nem volt ilyen viharos. A bolond ifjú éppen csak egy csókot lopott tőle - avagy, ha ez a kifejezés nem illik mindkettőjük akkori hangulatához: szívből megcsókolta, mint málnaszedés közben, a napon, félig forgószélként, félig melankolikusan - gyorsan és bensőségesen, lelkesen és gyöngéd mohósággal megcsókolta és Lotte tűrte. Utána azonban idelenn a földön éppoly kitűnően viselte magát, mint odafent a szépségben - sőt éppen azért válhatott ott örök időkre oly fájdalmasan nemes alakká, mert idelenn kegyes leánya kívánsága szerint viselkedett. Mert ez a csók, noha szívből jött, kusza és értelmetlen, tilos, megbízhatatlan és mintegy másik világból érkező csók volt, fejedelem vagy csavargó csókja, amelyhez méltatlan volt, vagy amely nem volt méltó hozzá; és ha csavargóország szegény királyfiának könnyek szöktek is a szemébe és neki úgyszintén, Lotte becsületes, feddhetetlen ellenkezéssel mondta neki: »Fuj, szégyellje magát! Még egyszer ne ragadtassa magát effélére, mert különben fel is út, le is út! Ez nem marad köztünk, tudja meg kegyelmed, még ma megmondom Kestnernek!« És hiába kérlelte a férfi, hogy ne árulja el, ő még azon a szent napon becsületesen jelentette az ő jó Albertjének, mert neki tudnia kellett: nemcsak azért, mert ez a férfi elkövette, hanem azért is, mert ő eltűrte; amit aztán Albert kínos zavarban fogadott és a beszélgetés során, józanul széttéphetetlen összetartozásuk alapján, azt határozták el, hogy a kedves harmadikkal mégis csak valamivel keményebben bánnak és határozottan értésére adják a való helyzetet.

Lehunyt szemhéjai alatt annyi év után még ma is bámulatos élességgel látta, hogy a »harmadik« milyen arcot vágott, mikor egy nappal a csók után, de kivált két nappal utána, a jegyespár kivételesen száraz fogadtatásban részesítette, mikor este tízkor, mialatt ők ketten a ház előtt ültek, virággal a kezében megérkezett és a virágot olyan közömbösen fogadták, hogy az ifjú eldobta és sajátságos zagyvaságot szónokolt össze, szóképekben beszélt. Bámulatosan meg tudott nyúlni az arca, hosszú, rizsporos, fülére csavart haja alatt, szomorú nagy orrával, bajuszának keskeny árnyékával a nőies cseresznyeszáj és a gyenge áll felett és ráadásul szomorúan könyörgő barna szemével, mely az orr mellett aprónak hatott, de fölötte feltűnően csinos, selymes-fekete szemöldök ívelt.

Így festett harmadnap a csók után, mikor Lotte a megbeszéléshez híven rideg szavakkal tudtára adta, hogy ehhez tartsa magát: tőle soha többé ne reméljen egyebet, mint jóbarátságot. Úgy látszik nem tudta ezt, - mert a világos döntés után szemlátomást beesett az ábrázata és annyira halovány lett, hogy a szeme, meg a selymes szemöldöke koromsötét ellentétként emelkedtek ki haloványságából. Az utazó hölgy ellágyult mosolyt fojtott a kendőjébe, mikor eszébe jutott ez az oktalanul csalódott, elkámpicsorodott arc, amelyet később részletesen leírt Kestnernek és leírása sokban hozzájárult ahhoz az elhatározásához, hogy a kedves, bolondos embernek születésnapjára, melyet egy napon ünnepelt Kestnerrel, a megörökített augusztus huszonnyolcadikán a jegyespár a zseb-Homérosszal együtt elküldje annak a bizonyos ruhának a szalagcsokrát is, hadd jusson neki is valami. Charlotte elpirult a keszkenő alatt és hatvanhároméves iskoláslány szíve hevesebben, szaporábban dobogott. A fiatalabbik Lotti bizonyára nem tudta, hogy édesanyja odáig merészkedett a célzásban, hogy az előkészített ruhának, Lotte ruhája másának kivágására nem varrta fel a hiányzó szalagcsokrot. A csokor hiányzott, a helye üresen maradt, mert az ő birtokában volt, a senyvedőében, akinek jegyesével egyetértésben, vigaszul küldte el és aki a jószándékkal felajánlott emléket ezer őrjöngő csókkal borította... Kari testvér ápolónője csak kritikusan biggyeszthette száját, mikor felfedezte az anyai leleményességnek e részletét. Pedig az apja tiszteletére gondolták ki, a jóságos, hűséges férfi tiszteletére, aki egykor nemcsak jóváhagyta az ajándékot, hanem maga szorgalmazta és mindannak ellenére, amit ő is szenvedett e szertelen királyfi miatt, együtt zokogott az ő Lottchenével, mikor árkon-bokron túl volt az, aki kevés híján elrabolta legkedvesebbjét.

- Elment, - mondták egymásnak, mikor elolvasták az éjszaka meg reggel lefirkantott sorokat. - »Benneteket boldogságban hagylak itt és nem távozom a szívetekből. Adieu, ezerszer adieu!« - Elment, - mondogatták felváltva és a ház valamennyi gyermeke mintha csak őt kereste volna jártában-keltében és szomorúan azt hajtogatták: - Elment, elment! - Könnyek szöktek Lotte szemébe, mikor elolvasta a levélkét és nyugodtan kisírhatta magát, semmit sem kellett elrejtenie az ő drága embere elől; mert az ő szemei is megnedvesedtek és egész nap ő sem tudott másról beszélni, csak barátjáról: milyen sajátságos ember, néha-néha kiütközik szeszélyes természete, sok tekintetben nem kellemes, de csupa géniusz és csupa különösen megrázó sajátosság, amely részvétre, gondoskodásra és szeretetre hajlamos álmélkodásra ingerli az embert.

Így beszélt a drága és Lotte milyen hálásan simult hozzá, milyen eltökélten állt az oldalán, amiért így beszélt és amiért természetesnek találta, hogy ő megsiratja az eltávozottat! Ahogy most itt pihent, letakart szemekkel, az utazó hölgy nyugtalan szívében régi melegével újult fel a hála; teste megmozdult, mintha egy megbízható kebelhez simulna és ajkai újra elsuttogták a szavakat, melyeket akkor mondott: jól esik neki, hogy ő elment, a kívülről betört harmadik, mert úgy sem adhatta volna oda neki azt, amit kívánt. Ezt szívesen hallgatta az ő Albertje, aki éppoly erősen érezte az elenyészett felsőbbségét és magasabb rendű természetes fényét, oly erősen, hogy kételkedni kezdett a kettőjük józan, világoscélú boldogságában és egy napon egy levélkében vissza akarta neki adni adott szavát, kijelentette, hogy szabadon választhat a ragyogó férfi között és közte. És Lotte választott, - mintha szóba kerülhetett volna a választás - újra csak őt választotta, a szerény hozzávalót, a nekiszántat és hozzáillőt az ő Hans Christianját: nemcsak azért, mert a szerelem és hűség erősebbnek bizonyult, mint a kísértés, hanem a mélyen átérzett rettegés miatt is a Másik lényének titka előtt - természetében lappangó valószerűtlenség és életbizonytalanság előtt, amit nem tudott és nem is mert volna megnevezni és amelyre csak később talált panaszosan magavádló szót: »A céltalan, nyughatatlan szörny...« Milyen különös, hogy ez a szörnyeteg oly kedves és jóra való, oly tetőtől talpig derék fiú lehetett és hogy a gyerekek a lába nyomát keresték és elszomorodtak: - Elment!

Az akkori nyár képeinek egész sora vonult el lelki szemei előtt a takaró alatt, felpattantak beszédes, verőfényes elevenségben, aztán kialudtak, - hármas jelenetek, mikor Kestner egyszer elszabadult a hivatalából és velük lehetett: séták a hegyháton, ahonnan mezők közt kígyózó folyót, völgyet és dombokat, vidám falvakat, kastélyt meg őrtornyot, kolostort és várromokat nézegettek és az a bizonyos másik szemmellátható elragadtatásában, hogy meghitt embereivel élvezheti a világ szelíd kedvességét, magasröptű dolgokról beszélt és egy csapásra ezer komédiás mókát művelt, olyannyira, hogy a jegyesek nevettükben alig tudták folytatni útjukat; aztán a könyvek órái következtek a lakószobában vagy a fűben, mikor szeretett Homéroszából vagy a Fingal-dalokból olvasott fel és egyszerre csak afféle lelkesült haragban, könnyben ázó szemmel odavágta a könyvet és felemelte öklét. Aztán azonban, hogy látta az ő megrökönyödésüket, jókedvű, egészséges nevetésben tört ki... Páros jelenetek közte meg a férfi között, mikor az a háztartásban, a veteményeskertben segített, babot vagy gyümölcsöt szedett vele, - egészen jóravaló legény és jópajtás volt, akit egyetlen tekintettel vagy rendre- utasító szóval helyre lehetett billenteni, ha nagyon rátört a fájdalmas hangulat. Lotte mindezt látta és hallotta. Saját magát, a férfit, a mozdulatokat és arcjátékokat, a megszólításokat, utalásokat, elbeszéléseket, tréfákat. »Lotte!« meg »Drága Lottchen!« meg »Hagyja kegyelmed a firlefancot! Inkább másszon fel és dobja le nekem a kosarat!« De a dologban az volt a különös, hogy mindezeknek a képeknek és emlékeknek hihetetlen határozottsága és fénye, részleteik pontos bősége úgyszólván nem első kézből származott; az emlékezet eredetileg semmi esetre sem állt lesben, hogy minden apróságot megőrizzen, hanem csak később, apródonként, szavanként engedte ki mindezt a mélységéből. Ezeket az emlékeket kiásta, kiegészítette, valamennyi hozzátartozójukkal együtt pontosan újra felszínre hozta, tisztára fényesítette és úgyszólván csillárfénybe állította a jelentőség miatt, amelyre merőben váratlanul utóbb szert tettek.

A szívdobogás miatt, amely nyomukban következett, mint az ifjúkorba való utazás érthető mellékterméke, az emlékek egymásba mosódtak, zűrzavaros álomképekké váltak és elmerültek a szunnyadásban, amely a korahajnali felkelés és döcögős utazás után a hatvanéves asszonyt vagy két óra hosszat tartotta karjaiban.

Miközben aludt, tökéletesen feledve körülményeit, az idegen fogadó szobáját, ahol pihent, az ifjúkorba való utazás e hétköznapi állomását, a Szent Jakab templom harangja tízet, majd féltizenegyet ütött és Lotte még mindig aludt. Magától ébredt fel, mielőtt felkeltették volna, bizonyára a közeledő felriasztás titkos befolyása alatt és a benső készenlét kezdeményezésére, amely távolról sem lett volna annyira feszült és érzékeny, ha nem járt volna együtt azzal a félig örömteli, félig fojtogató előérzettel, hogy az éberség követelése nem várakozó nővérétől, hanem izgalmasabb igények világából származik.

Felült, megnézte hány óra, kissé meghökkent az idő múlásán és nem gondolt másra, mint hogy sebtiben útnak kell erednie a testvéréhez. Éppen hozzáfogott, hogy rendbe hozza öltözékét, mikor kopogtak.

- Mi baj? - kérdezte az ajtóban némi ingerültséggel és panasszal a hangjában. - Nem lehet bejönni.

- Csak én vagyok, tanácsosné asszonyom, - hangzott kívülről - csak én vagyok, Mager, engedelmet tanácsosné asszonyom, ha deranzsírozunk, de van itt egy hölgy, Miss Cuzzle a tizenkilences számú szobából, a ház vendége.

- Na és aztán?

- Nem merészelném - folytatta Mager az ajtó mögül - inkommodálni, de Miss Cuzzle értesült a tanácsosné asszonyom jelenlétéről városunkban és házunkban és sürgősen esedezik, hogy egy egészen rövid vizitet tehessen.

- Mondja meg a hölgynek, - felelte Charlotte az ajtónyílásba - hogy neglizsében vagyok, el is kell távoznom, mihelyt tudok és rendkívül sajnálom.

E szavaknak némiképp ellentmondva közben fésülködőköpenyt vett magára, erősen eltökélve, hogy visszaveri az orv támadást, de azzal a kívánsággal, hogy még a visszautasítás közben se érezze magát teljes készületlenségben.

- Nem kell megmondanom Miss Cuzzlenak, - felelt Mager a folyosóról - maga is jól hallja, mert itt áll mellettem. A dolog úgy áll, hogy Miss Cuzzle-nak szörnyűmód sürgős tanácsosné asszonyomat, hacsak egy futó pillantásra is láthatni.

- De én nem ismerem a hölgyet! - kiáltotta Charlotte némi felháborodással.

- De hiszen éppen ez az, tanácsosné asszonyom - válaszolta a pincér. - Miss Cuzzle ugyanis szörnyűmód nagy fontosságot tulajdonít annak, hogy azonnal megismerkedjék méltóságoddal, ha másképp nem lehetséges, akár csak egy futó pillanatra. She wants to have just a look at you if you please[1] - mondta Mager ügyesen elváltoztatott hangon, mintegy nyelvében is azonosulva a könyörgő személyiséggel, ami az illető számára jeladásnak mutatkozott arra, hogy ügyét kivegye a közvetítő kezéből és maga vezesse tovább; mert egyszerre csak izgatott csiripeléssel felhangzott odakint magas gyermekhangja, amely a jelek szerint nem óhajtott elhallgatni, hanem hangosan kiemelt »most interesting«-ek és »highest importance«-ok között kifogyhatatlan áradásban ömlött tovább, úgyhogy a szorongatott asszony a szobában lassanként meggyőződött róla, hogy leghamarább még úgy állítja el, ha megadja magát a kint várakozó hölgy szívós kívánságának és bebocsátja. Egyáltalán nem volt szándékában a tolakodó miss-nek szóbeli előzékenységgel megkönnyíteni azt, hogy elrabolta az idejét. De ezért volt annyira német asszony, hogy vereségét félig tréfás »Well, come in, please«-zel magyarázza és el kellett nevetnie magát Mager »thank you so very much«-én, amellyel szokása szerint kitárva az ajtót behajolt a szobába, hogy miss Cuzzlet maga előtt bebocsássa.

- Oh Dear, oh dear - mondta az apró kis nőszemély, aki eredeti és üdítő látvány volt. - You ’ve kept me waiting - megvárakoztatott engem. But that is as it should be. Máskor sokkal nagyobb kitartásra volt szükségem, hogy célhoz érjek. I am Roose Cuzzle, so glad to see you. - Ebben a pillanatban, adta elő, tudta meg a szobalánytól, hogy Miss Kestner ma reggel óta ebben a városban, ebben a fogadóban, mindössze néhány szobányira az övétől tartózkodik és minden teketória nélkül idesietett. Nagyon jól tudja (»I realise«), milyen fontos szerepet játszik Miss Kestner in German literature and philosophy. - Maga híres asszony, a celebrity and that is my hobby, you know, the reason I travel[2] - hogy a drága Mrs Kestner volna olyan szíves megengedni neki, hogy kutyafuttában vázlatkönyvébe vegye bájos arcát.

A könyvet a hóna alatt tartotta: széles formátumú volt, vászonfödéllel. A hölgy fejét elborították a vörös fürtök és vörös volt az arca is, tömpe, szeplős az orra, vastag, de rokonszenvesen felvetett az ajka, amelyről egészséges fehér fogak villogtak ki és kék-zöld szeme ugyancsak rokonszenves módon bandzsított hébe-hóba egy kissé. Könnyű, virágosmintázatú ruhájának, amelynek redős fölöslegét lábáról felhajtva a karján hordta, ókori ízű magas derekából vidáman dagadt ki mélyen kivágott keble: - ugyanolyan szeplős, mint az orra. A vállán fátyolkendőt viselt. Charlotte huszonöt esztendősre becsülte.

- Kedves gyermekem, - mondta, a maga polgári lényében kissé megzavarva a jelenség eleven szertelenségétől, de örömest engedve a nagyvilági türelemnek - kedves gyermekem, értékelni tudom az érdeklődést, amelyet szerény személyem kegyedben kelt. Hadd tegyem még hozzá, hogy a kegyed határozottsága kedvemre van, de láthatja, mily kevéssé vagyok elkészülve arra, hogy látogatót fogadjak, nem is szólva arról, hogy arcképhez üljek. Éppen indulóban vagyok, mert kedves rokonaim sürgősen várnak. Örülök, hogy megismerkedhettünk, noha csak olyan rövid időre, amelyet kegyed maga ajánlott fel és amely mellett sajnálatomra ki kell tartanom. Láttuk egymást - ennél több megállapodás ellenes volna s ezért engedje meg nekem, hogy az Isten hoztát Isten hozzád-dal kössem össze.

Nem derült ki, hogy Miss Rose egyáltalán megértette-e szavait, annyi bizonyos, hogy esze ágában sem volt engedelmeskedni. Miközben továbbra is dear-nek szólította Charlotte-ot, szakadatlanul fecsegett furcsa, párnás ajkaival, a maga kényelmes és humorosan biztos nyelvén, hogy megmagyarázza látogatása célját és szükségességét, hogy beavassa vállalkozókedvű vadász- és gyűjtőszenvedélyének szentelt életébe.

Tulajdonképpen ír leány volt. Rajzolt és utazott és nehéz lett volna eldönteni, hogy a kettő közül melyik a cél és melyik az eszköz. Tehetsége alighanem nem volt elég nagy, hogy nélkülözze a tárgy izgalmas jelentőségének a mankóját, elevensége és gyakorlati mozgékonysága viszont túlságosan erős, semhogy beérte volna a csendes művészi munkával. így hát állandóan az egykorú történelem csillagaira és históriai nevezetességű helyekre vadászott, a nagy emberek képmását lehetőleg a modell hitelesítő aláírásával és akárhányszor a lehető legkényelmetlenebb körülmények között csípte el vázlatkönyve számára. Charlotte álmélkodva látta és hallotta, hol mindenütt járt ez a lány. Szénnel lerajzolta az Arcole-i hidat, az athéni Akropoliszt és Kant königsbergi szülőházát. Egy himbáló ladikban, amelyért ötven font bért fizetett, lerajzolta a plymouthi öböl révében Napóleon császárt a Bellerophone fedélzetén, mikor diner után felment a fedélzetre és tubákot szippantott.

Nem volt jó kép, ő maga is beismerte: csónakok eszeveszett lökdösődése telis-tele hurrázó férfiakkal, nőkkel és gyerekekkel, erős hullámverés, no meg a császár rövid ideig tartó jelenléte a fedélzeten nagyon megártottak a munkájának és a hős háromszögletű kalapjával, mellényes hasával és szétugró kabátszárnyával úgy festett, mint valami torzító tükörben, fölülről lefelé összelapítva és nevetségesen elszélesedve. Mindamellett sikerült a végzet hajójának egyik ismerős tisztje segítségével megszerezni az aláírását, jobban mondva a sietős ákombákomot, amely aláírásul szolgált. Wellington herceg szintén odaadta a magáét. A bécsi kongresszus nagyszerű aratás volt. A nagy gyorsaság, amellyel Miss Rose dolgozott, a legelfoglaltabb embernek is lehetővé tette, hogy alkalomadtán rendelkezésére álljon. Metternich herceg, Talleyrand herceg, lord Castlereagh, Hardenberg és több más európai tárgyaló kötélnek állt. Sándor cár pofaszakállal és igen mókás orral díszített arcképét bizonyára azért hagyta jóvá aláírásával, mert a művésznő tudta a módját, hogy a kopasz fejet halántékán övező hajnak nyitott babérkoszorú látszatát kölcsönözze. Rachel von Warhagen asszony, Schelling professzor meg Blücher von Wahlstatt herceg arcképei tanújelét adták, hogy Berlinben sem vesztegette el idejét.

Mindenkit megtalált. Rajztömbjének vászonfedele mögött sok más hadizsákmány is rejtőzött, amelyeket az álmélkodó Charlotte-nak élénk megjegyzések kíséretében mutogatott. Most eljött Weimarba, mert idecsalta a város híre, »Oh this nice, nice little piacé«, mint a világhírű német szellemi művelődés középpontja, - amely számára felhajtható hírességek vadászterülete volt. Sajnálta, hogy későn talált ide. Old Wieland, valamint Herder, akit great preachernek nevezett, továbbá the man, who wrote a »Haramiák«-at, meghaltak és így kisiklottak a markából. De jegyzetei szerint még mindig jó néhány író tartózkodik ezen a helyen, akikért érdemes lesben állni, így például Fáik meg Schütze urak. Schiller özvegye már a mappájában volt. Hasonlóképpen Madame Schopenhauer meg az udvari színház két vagy három nevezetes komédiásnője, Engels meg Lortzing kisasszonyok. Heygendorfné, helyesebben Jagemann asszonysághoz még nem sikerült eljutnia. De annál mohóbban tört erre a célra, mivel a szép kegyencnő útján az udvart remélte meghódítani és ezt annál is inkább remélhette, minthogy már összekötő szálakat szövögetett a nagy hercegnő-trónörökösnő felé. Ami Goethei illeti, akinek a nevét, mint egyébiránt nagyobbrészt a többiét is, oly hátborzongatóan ejtette ki, hogy Charlotte sokáig nem értette, kiről beszél, már a nyomában van, de még nem sikerült elcsípnie. Az a hír, hogy híres, ifjúkori regénye hősnőjének nagynevű mintaképe ma reggel óta ebben a városban, az ő fogadójában és jóformán az ő szobájának a szomszédságában tartózkodik, felvillanyozta - nemcsak a tárgy miatt, hanem azért is, mert, amint egészen őszintén megvallotta, ennek az ismeretségnek a segítségével egy csapásra két-három legyet óhajt elfogni: Werther Lotteja kétségkívül egyengetni fogja az utat a Faust szerzőjéhez; az utóbbinak azonban csak egy szavába kerül, hogy kitáruljon eLotte Charlotte von Stein ajtaja, akinek Iphigenia alakjával való kapcsolatáról emlékeztetésül egy és más olvasható jegyzőkönyvének germán literature and philosophy szakaszában, amit jelenlévő és hasonlónevű sorstársának a mintaképek birodalmában való mélységes gyanútlansággal elmagyarázott.

Ilyenformán úgy történt, hogy Charlotte fehér fésülködőköpenyében nem néhány percet töltött ezzel a Rose Cuzzle-lal, amint erősen eltökélte magában, hanem teljes háromnegyed órát. Jókedvűen engedett az apró kis nőszemély naiv vonzóerejének és vidám tetterejének, megilletődött mind ama nagyságtól, amelyet sikerült hatalmába kerítenie és amelynek a nyomait bizonyítani tudta, tétovázott, hogy engedjen-e a kísértésnek, amely együgyűnek érzi ezt a művészi vadászszenvedélyt, és jóindulatúan engedett, felüdült attól a hízelgő tapasztalattól, hogy őt magát is a nagyvilághoz számítják, amelynek lehelete Miss Cuzzle skalpgyűjteményéből feléje csapott és már önmagát is e gyűjtemény lapjainak dicső sorában látta, - egyszóval, mint tulajdon szívélyességének áldozata, mosolyogva ült a vendégszoba egyik kék kretonnal bevont karosszékében, a másikban ülő utazó művésznő fecsegését hallgatta és tűrte, hogy lerajzolja.

A hölgy ezt zajosan virtuóz vonalakkal művelte, amelyek nem annyira találóaknak, mint inkább teketóriátlanoknak látszottak, mivel gyakran, egyébiránt idegesség nélkül, a nagy törlőgumival eltüntette őket. Kellemesen hatottak enyhén bandzsító szemei, amelyek nem vettek részt abban, amit mondott, üdítő és egészséges látvánnyal szolgáltak golyóforma keblei meg párnázott gyermekajkai, amelyek messzi országokról, híres emberekkel való találkozásokról regéltek, miközben csinos fogai fehéren villogtak ki. A helyzet ártatlannak és érdekesnek tűnt fel, - ez tette Charlotte számára oly könnyűvé, hogy huzamosabb időn át megfeledkezzék róla, mennyire feltartóztatják. Ha a kisebbik Lotti bosszankodott volna is e látogatás miatt, semmiesetre sem hivatkozhatott volna az édesanyja lelki nyugalmáért való aggodalmára. E kis angolszász nő részéről nem fenyegetett indiszkréció - annál sokkal egyszerűbb lélek volt. Ez meg-nyugtató volt és vonzó jelleget kölcsönzött együttlétüknek. Az angol lány beszélt és Charlotte vidáman hallgatta. Szívből szórakozva nevetett végig egy történetet, amely a munka közben kibuggyant Rose-ból; hogyan sikerült besoroznia skalpgyűjteményébe az abruzzói hegységben egy Bocca- Rossa nevű rablóvezért, ezt a vakmerősége és kegyetlensége miatt rettegett bandavezért, aki figyelmességétől igen meghatva és képmásának marcona ábrázatán őszintén megörvendezve Miss Rose tiszteletére üdvlövéseket vezényelt embereinek tölcsérformájú puskacsövéből és biztos vezetéssel kikalauzolta tulajdon gaztetteinek köréből. Charlotte jót mulatott ennek a vázlatkönyv-kollégának vad és - úgy vélte - meglehetősen hiú lovagiasságán. Nevető szájjal és túlságosan szórakozottan, semhogy csodálkozzék, hogy egyszerre csak ott áll a szobában, tekintett föl Magerra, a pincérre, akinek többszöri kopogása elmerült a beszélgetésben és nevetésben.

- Beg you pardon - mondta - nem szívesen zavarok, csak éppen Riemer doktor úr nagy kitüntetésnek tartaná, ha tanácsosné asszonyom fogadni kegyeskednék hódolatát.

[1] Csak egy pillantást szeretne vetni rád, ha volnál oly kedves... (a Digi-Book Kiadó megj.)

[2] egy celebritás, és ez a hobbim, tudja jól, az ok, amiért utazgatok (a Digi-Book Kiadó megj.)

3.

Charlotte felpattant a székéből.

- Kegyelmed az, Mager? - kérdezte kuszán. - Mit akar? Riemer doktor úr? Miféle Riemer doktor úr? Még egy látogatót jelent nekem? Mi jut eszébe? Erről szó sem lehet. Hány óra van? Jó későre jár! Kedves gyermekem, - fordult Miss Rose-hoz - azonnal be kell fejeznünk ezt a baráti együttlétet. Hogy nézek ki? Fel kell öltöznöm és el kell mennem, hiszen várnak! Isten vele! És maga Mager, mondja meg annak az úrnak, hogy nem tudom fogadni. Már el is mentem...

- Tökéletesen értem - felelte a pincér, miközben Miss Cuzzle nyugodtan tovább firkált. - Tökéletesen értem, tanácsosné asszonyom, de mindaddig nem szeretném méltóságod parancsát teljesíteni, amig tanácsosné asszonyom nincs tisztában a bejelentett úriember személyével...

- Micsoda beszéd, a személyével! - kiáltotta Charlotte haragosan. - Legyen szíves, hagyjon békében engem a személyével, nincs időm személyek számára. Mondja meg a doktor úrnak...

- Feltétlenül, - felelte Mager alázatosan - de instállom, kötelességemnek tartom tanácsosné asszonyomat felvilágosítani, hogy Riemer doktor úrról van szó. Friedrich Wilhelm Riemerről, őkegyelmességének a titkos tanácsos úrnak a titkáráról és bizalmas útitársáról. Nem látszik teljesen lehetetlennek, hogy a doktor úr talán üzenetet...

Charlotte elképedve, kipirult orcával és észrevehetően remegő fejjel nézett az arcába.

- Az más - mondta csatavesztetten. - De mindegy, most nem fogadhatom ezt az urat. Senkit sem fogadhatok és igazán szeretném tudni Mager, hogyan képzeli kegyelmed, hogyan gondolja, hogy a doktor urat itt fogadjam! Kegyelmed becsempészte ide Miss Cuzzlet - azt akarja talán, hogy Riemer doktor urat is neglizsében és ennek a vendégszobának a rendetlenségében fogadjam?

- Erre - válaszolta Mager - nincs semmi néven nevezendő szükség. Van társalgótermünk az első emeleten. Feltéve, ha tanácsosné asszonyom nem ellenzi, a doktor urat felkérném, hogy ott kegyeskedjék várakozni, amíg tanácsosné asszonyom befejezi nagyra becsült toalettjét és azután bátorkodom engedelmet kérni, hogy tanácsosné asszonyomat is néhány percre odavezessem.

- Remélem, - mondta Charlotte - nem olyan percekről van szó, mint amilyeneket ennek a bájos hölgynek áldoztam. Kedves gyermekem, - fordult Miss Cuzzle-hoz - maga csak itt ül és forgatja az irónját... Látja sietségemet, őszintén köszönöm találkozásunk kellemes intermezzóját, de ami a rajzolatából még hiányzik, azt immár csak emlékezetből...

Figyelmeztetése fölösleges volt, Miss Rose nevető fogakkal jelentette, hogy készen van.

- I’m quite ready - mondta, miközben művét kinyújtott karral maga elé tartotta és összehúzott szemmel nézte. - I think I did it well. Óhajtja megnézni?

De inkább Mager óhajtotta és sürgölődve odalépett.

- Igen számottevő művecske - ítélkezett szakértő ábrázattal. - És maradandó jelentőségű dokumentum.

Charlotte, aki sebbel-lobbal keresgélte össze ruháit a szobában, nem igen ért rá a kész művel törődni.

- Hogyne, hogyne, nagyon helyes, - mondta - csakugyan én vagyok az? Hogyne, kissé emlékeztet rám. Az aláírásomat? Tessék, csak gyerünk, gyerünk!

Azzal állva lefirkantotta nevét a szénplajbásszal, olyan futólag, mint Napóleon. Sietős fejbólintással köszönte meg az ír leány búcsúknixét. Mager kívánságára megkérte Riemer doktor urat, szíveskedjék néhány pillanatig türelemmel lenni a társalgóban.

Mikor felöltözködött, útra készen, - mert hangsúlyozottan utcai ruhát öltött, kalapot és mantillát, táskát és ernyőt és elhagyta szobáját, a pincér már ott várta a folyosón. Levezette a lépcsőn és az alatta levő emeleten szokása szerint maga előtt bebocsátotta a társalgóba. Megjelenése láttára a látogató felemelkedett székéből, amely mellé tette le köcsögkalapját.

Riemer doktor negyvenes, nem nagyon magas férfi volt, sűrű, barna, csak hellyel-közzel őszbe vegyülő hajjal, amely halántéka körül be volt csavarva, egymástól messze- eső és a homlokkal egy vonalban ülő, sőt kissé dülledt szemekkel, egyenes, húsos orral és puha szájjal, amely körül szomorkás, pityergős vonás húzódott. Barna kabátot viselt, amelynek vastagon rávarrott gallérja magasan állt a nyaka körül és elől pikémellényt, amely látni engedte a keresztbe kötött nyakkendőt. Mutatóujján pecsétgyűrűvel díszített fehér keze bőrleffentyűs sétabot elefántcsontgombját fogta. Fejét kissé ferdén tartotta.

- Alázatos szolgája, tanácsosné asszonyom - mondta zengő torokhangon és meghajtotta magát. - A türelem és tapintat nehezen megbocsátható hiányának szemrehányásával kell illetnem magam, midőn így ajtóstól török be kegyedhez, önuralomban szűkölködni kétségen kívül legkevésbé az ifjúság nevelőjéhez illik. Mindazonáltal bele kellett törődnöm, hogy személyemben a tanárnak hébe-hóba fügét mutasson a költő és ily módon kegyed itt tartózkodásának híre, amely végigszáguldott a városon, lángra- lobbantotta bennem azt a vágyat, hogy falaink között nyomban bemutassam hódolatomat és üdvözlésemet annak a hölgynek, akinek neve hazánk szellemének történetével, sőt azt mondhatnám: szívünk iskolájával oly szoros kapcsolatban van.

- Doktor úr, - felelte Charlotte, miközben meghajlását nem minden szertartásos terebélyesség nélkül viszonozta - egy olyan nagyérdemű férfiúnak a figyelme, amilyen kegyed, mindenképpen kellemes számomra.

A doktor úr nagy érdemeivel nemigen volt tisztában és ez némi társadalmi feszélyezettséget keltett benne. Örült, mikor arra figyelmeztették, hogy az ifjúság nevelője és mikor megtudta, hogy ráadásul költő is; egyszersmind azonban némi csodálkozásfélét, sőt türelmetlenséget hívtak elő benne ezek a célzások, mivel úgy érezte, ezzel sérelem érte ennek az embernek voltaképpen való és egyedül számottevő foglalkozását, a főrangú szolgálatot azon a bizonyos helyen. Nyomban megérezte, ez az ember fontosságot tulajdonít annak, hogy ne merüljön ki egész személyének értéke és méltósága ebben a foglalkozásban - és Charlotte ezt képzelgésnek tartotta. Azt igazán beláthatná, hogy az ő számára minden jelentősége abban a kérdésben rejlik, hogy hoz-e onnan hírt. Charlotte eltökélte magában, hogy a beszélgetést szigorúan a tárgyra, ennek a kérdésnek az eldöntésére kurtítja. És örült, hogy első lépése semmit sem titkolt el ebből a szándékából. Folytatta:

- Fogadja köszönetemet azért, amit türelmetlenségnek nevez és amit én sokkal inkább lovagi ösztönnek becsülök. Persze csodálkoznom kell, hogy egy olyannyira privát ügyecske, mint az én megérkezésem Weimarba, máris a kegyed füléhez jutott és azon tűnődöm, kitől hallhatta a hírt. Talán a húgomtól, a kamarásnétól, - tette hozzá kissé sebbel-lobbal - akihez éppen indulóban voltam és aki annál örömestebb bocsátja meg késésemet, mivel nyomban ilyen becses látogatásról számolhatok be neki és ráadásul mentségemre még azt is felhozhatom, hogy azt egy másik, kevésbé jelentőségteljes, bár igen felderítő látogatás előzte meg: a plajbász egy kis utazó virtuóz hölgyének a megjelenése, aki erőnek erejével kitartott amellett, hogy csak úgy, kutyafuttában elkészíti egy öregasszony portréját, ami persze, amint láttam, csak nagyon megközelítőleg sikerült... De nem ülnénk le?

- Úgy, úgy - felelte Riemer, kezét egy szék támlájára téve. - Eszerint tanácsosné asszonyom ama teremtések egyikével találkozott, akikben vágy és a törekvés nincs megfelelő arányban egymással és akik kevés vonással túlsókat óhajtanak ábrázolni.

Amit nyújtok, az egyelőre Csak vázlat, semmi más - szavalta mosolyogva. - Így hát, amint látom, nem én érkeztem elsőnek és ha türelmetlenségem bűnében némi enyhülést is szerez nekem az a tudat, hogy másokkal osztozom benne, az a kényszerűség, hogy a pillanat kegyével takarékosan éljek, annál parancsolóbb erővel kötelez. Természetesen mi emberek a javakat annál nagyobb becsben tartjuk, minél nehezebben jutunk hozzájuk és beismerem, hogy arról a szerencséről, hogy szemtől szemben állhatok kegyeddel, tanácsosné asszonyom, annál nehezebben mondhatok le most azonnal, mivel egyáltalán nem volt könnyű feladat utat törni kegyedhez.

- Nem könnyű? - csodálkozott Charlotte. - Nekem úgy tetszik, hogy az a férfiú, aki ebben a házban a gondviselés szerepét játssza, a mi Mager barátunk, nem éppen Cerberus-ábrázatú.

- Nem éppen, - felelte Riemer - de győződjön meg maga tanácsosné asszonyom.

Azzal Charlotte-ot az ablakhoz vezette, amely éppúgy, mint Charlotte hálószobájának ablaka, a piacra nyílt és félrehúzta a kikeményített függönyt.

A téren, amely megérkezésükkor hajnalian kihalt volt, nyüzsögtek az emberek, csoportokban álltak és az Elefánt ablakaira pillantottak föl. Kivált a fogadó bejárata előtt volt iparosokból, mindkét nemű fiatal boltoscsaládtagokból, karon ülő gyereket tartó asszonyokból és tisztes polgár- ábrázatokból összeverődött szabályszerű csődület, amelyet folyvást dagasztott az odarohanó utcagyerekek áradata és amelyben két városi őr tartotta fenn a rendet, azzal küszködve, hogy szabadon tartsa a bejáratot.

- Az Ég szerelmére, - mondta Charlotte, akinek feje, miközben kikukucskált, erősen reszketett - kinek szól ez?

- Ki másnak, mint kegyednek - válaszolta a doktor. - Kegyed ideérkezésének híre szélsebesen elterjedt. Biztosíthatom és tanácsosné asszonyom maga is láthatja olyan városunk, mint egy felzavart hangyaboly. Mindenki azt reméli, hogy elcsípi személyének egy sugarát. Ezek az emberek a kapu előtt mind arra várnak, hogy kegyed elhagyja a házat.

Charlotte szükségét érezte, hogy leüljön.

- Istenem, - mondta - ezt senki más nem művelhette velem, csak ez a boldogtalan, rajongó Mager. Úgy látszik megérkezésünkkel teleharangozta a várost. És ennek az utazó kontárnőnek is el kellett állnia az utamat, amikor még szabad volt a kijárat! És ezeknek a népeknek odalent, doktor úr, nincs jobb dolguk, mint megostromolni egy öregasszony szállását, aki, mint én, nem szereti, ha csodájára járnak és békében szeretne magánügyeivel foglalkozni?

- Ne haragudjék rájuk! - mondta Riemer - ez a tolongás valami nemesebbről tanúskodik a hétköznapi kíváncsiságnál, nevezetesen a mi lakosságunk együgyű összeforrtságáról a nemzet legfennköltebb dolgaival, a szellem népszerűségéről, amely akkor is megőrzi megindító és örvendetes voltát, ha némi gazdasági érdek is keveredik belé. Nem kell örülnünk, - folytatta, miközben a kábult asszonnyal visszatért a szoba közepére - midőn a tömeg, amely eredeti, nyers meggyőződése szerint megveti a szellemet, a maga számára egyedül felfogható módon a szellem tiszteletére kényszerül, amidőn ugyanis hasznát veszi a szellemnek? Ez az erősen látogatott városka számos kézzelfogható hasznot húz a német géniusz becsületéből, amely a világ számára őbenne - itt pedig jóformán egyetlenegy bizonyos személyben - összpontosul: csoda-e, hogy derék lakossága tisztelettel hajol meg az előtt, ami máskülönben bagatell volna számára és a szép tudományokat mindazzal egyetemben, ami hozzájuk tartozik, a saját legszemélyesebb ügyének tekinti, - miközben természetesen éppoly képtelen hozzáférni a szellem alkotásaihoz, mint akármilyen más csőcselék és megkapaszkodik a személyes, legszemélyesebb vonatkozásokban, amelyek között és amelyekben ezek az alkotások előálltak.

- Nekem úgy tetszik, - felelt Charlotte - kegyed a másik kezével visszaveszi ettől az emberiségtől azt, amivel az egyik kezével megajándékozza. Mert miközben ezt a számomra oly terhes kíváncsiságot látszólag a szellem nemességével óhajtja megindokolni, ezt a nemeset megint csak oly módon okolja meg, a hétköznapi anyagiasságban, hogy én semmivel sem érzem jobban magam, sőt bizonyos keserűség marad bennem.

- Mélyen tisztelt asszonyom, - mondta a férfi - aligha lehetséges egy olyan kétértelmű lényről, amilyen az ember, másként, mint kétértelműen beszélni; az efféle beszédmód még nem tekinthető merényletnek az emberiesség ellen. Én azt hiszem, az ember nem bizonyul rosszmájú sötéten látónak, hanem csak az élet barátjának, midőn az élet jelenségeiből kivonja mindazt, ami jó és örvendetes bennük, de ugyanakkor a fonákjukat is ismeri, ahol aztán nem egy durva csomó mered és nem egy kijózanító szál fityeg. Minden okom megvan arra, hogy ama bámészkodókat odalent védelmembe vegyem a kegyed türelmetlenségével szemben, mert csak a társadalomban elfoglalt tűrhető grádicsom különböztet meg tőlük és ha nem állhatnék irigylésre méltó módon véletlenül idefent szemtől-szemben kegyeddel, akkor a konstáblereknek velem is dolguk akadna a drága csőcselék közepette. Ugyanaz az ösztön, amely őket csődítette össze, irányította, - megengedem valamivel emelkedettebb és tisztultabb alakban - az én eljárásomat is, midőn egy órával ezelőtt a borbélyom szappanverés közben elújságolta nekem a város eseményét, hogy Charlotte Kestner reggel nyolckor a postakocsival ideérkezett és az Elefántban szállt meg. Éppúgy, mint a borbély, éppúgy, mint egész Weimar, én is tudtam és mélyen átéreztem, ki ez a hölgy, mit jelent ez a név és nem bírtam ki négy falam között, hanem előbb, mintsem szándékomban volt, ünneplőbe vágtam magam és idesiettem, hogy bemutassam kegyednek hódolatomat, - egy idegen és egy sorstestvér hódolatát, egy testvér hódolatát is, akinek a léte a maga férfiúi módján ugyancsak össze van fűzve ama nagy élettel, amelyet az egész világ bámul, - egy férfi testvéri üdvözletét, akinek a nevét az utókor kénytelen lesz mindig, mint barátot és segítőtársat emlegetni, mikor ama nagy ember herkulesi tettei kerülnek szóba.

Charlotte-nak, akit ez nem érintett éppen kellemesen, úgy tetszett, hogy e becsvágyó szavak kiejtése közben az örök sértődött vonás még határozottabbá vált a doktor szája körül, mintha az utókorhoz intézett ellentmondást nem tűrő követelése valójában csak a bizalmatlanság kifejezése volna, amely jogos beteljesülését kétségbe vonja.