Csányi Vilmostól az Open Books
gondozásában megjelent:

A bábosok

A kutyák szőrös gyerekek

Drága barátaim, kedves majmok

Édes Janka

Íme, az ember

Jeromos, a barátom

Jövőpánik (Barát Józseffel)

Kíváncsiságom története

Levegőt

Ő ott bent

Segítség, kutyás lettem!

Sétálgatok a kertemben

Teremtő képzelet

Szöveg © Csányi Vilmos, 2025

Illusztrációk © Orosz István, 2025

© Open Books, 2025

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Kótis Nikoletta

A borítót Orosz István képének felhasználásával
tervezte Déri Ákos

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-644-8

A tudomány szigorú szabályok közé szorítja az emberi kíváncsiságot, és sok haszontalan vagy hasznos dolgot hozott már létre. Antoine Henri Becquerel francia geológus kíváncsi volt arra, hogy bizonyos ásványok miért sötétítik el az előhívatlan fényképezőlemez-negatívokat, ebből lett később az atombomba. Neumann János kíváncsi volt arra, hogyan lehetne gép segítségével felgyorsítani a tudományos számításokat. Gépeinek mai változatai már beszélgetnek velünk, okosan válaszolnak bonyolult kérdésekre. Sok kíváncsi azt kutatja, vajon fognak-e a számítógépek gondolkodni valamikor. Aggódom, lehet, hogy hamar.

A természettudományok megfigyelésekkel és kísérletekkel dolgoznak, a gyakorlat kritériumainak kell megfelelniük, a megismételhetőség, az előre megjósolható és ellenőrizhető előfordulás egyszerű feltételeinek. A megfigyelésekhez, kísérleti eredményekhez azután magyarázatokat, elméleteket lehet fűzni, de ezek nem olyan állandóak, mint maguk a kísérleti eredmények, amelyek gyakran változnak, mert az új megfigyelések és kísérletek új elméletekhez vezethetnek. Ettől fejlődik a tudomány.

A biológusok is alkalmazzák ezeket a természettudományos szabályokat. Amikor sok évtizede elkezdtem a kutyák viselkedésével foglalkozni, arra voltam kíváncsi, hogy egy, az ember közvetlen közelében élő állat mennyire változott meg az együttélés során, mutat-e valami hasonlóságot az emberekkel, akik között ötvenezer éve él. Ha igen, gondoltam, akkor ez útmutatás lehet ahhoz, hogy az ember maga milyen fejlődésen ment keresztül, amíg mai formája kialakult. A kutyák képesek beilleszkedni egy családba, sok mindent megértenek, beszédünk egyszerűbb formáit is, de nyelvük még nincsen, tehát a tulajdonságaikból következtetéseket vonhatunk le arról, hogy hogyan viselkedtek az emberek fejlődésük nyelv előtti szakaszában. Munkánkból kiderült, hogy van néhány kutyatulajdonság, amely valóban hasonlít az emberekéhez. Ezek a következők:

1. Szociális vonzódás az emberhez

2. Referenciális kommunikáció

3. Kiegészítő együttműködés dominanciaváltással

4. Imitáció, mintakövetés

5. A tanítás elfogadása

6. Elmeteória

7. Szabálykövetés

8. Absztrakció

Akit érdekelnek ezeknek a kutatásoknak a részletei, megtalálhatja őket tudományos közleményeinkben és sok mindent az ELTE Etológiai Tanszék honlapján (https://ethology.elte.hu/Family_Dog_Project).

Természetesen az a legnagyobb probléma, hogy ezeknek a tulajdonságoknak az alapján el tudjuk-e képzelni, hogy egy konkrét élő kutya tulajdonképpen milyen. Mondjuk, az, amelyik éppen ott áll előttünk. A felsoroltak általános embertulajdonságok, ha van egy ember barátunk, rá is mondhatjuk azt, hogy ezek jellemzik, de nyilvánvaló, hogy barátunknak még számtalan egyéni tulajdonsága is van, amelyeket csak mi ismerünk, és talán fel sem tudnánk sorolni. A kutatások kezdete óta kínlódom azzal a problémával, hogy kizárólag tudományos szabályok alapján végzett vizsgálatokkal megismerhető-e egy másik, akárcsak kicsit hozzánk hasonló élőlény.

Az első cikkeinket az állatviselkedéssel foglalkozó tudományos közösség felháborodottan visszautasította. „A maguk cikkében olyan fogalmak szerepelnek, mint gondolkodás, érzelmek, megértés és hasonlók. Állatok nem gondolkodnak, csak reflexeik vannak”, írták, és a legtöbb esetben nem voltak hajlandóak közölni a cikkeket. Nem adtuk fel, mert láttuk, tapasztaltuk, éreztük, hogy igazunk van. Az hozott áttörést 2009-ben, hogy beküldtünk egy cikket a legjobbnak tekintett természettudományos folyóirat, az amerikai Science szerkesztőségébe, amely Topál József kollégám vezette gyermekpszichológusok munkája alapján kimutatta, hogy a gyerekek és a kutyák elfogadják egy felnőtt tanító útmutatását, míg a farkasok nem. A Science azt a közlési feltételt szabta, hogy hívjuk meg egyik munkatársukat Budapestre, és mutassuk meg az összes kísérletet. A kísérletek valódiságának ellenőrzése nem a folyóiratok dolga, de természetesen beleegyeztünk. Egy kedves viselkedéskutató hölgy, Virginia Morell érkezett, minden kísérletet végignézett, és a folyóirat nemcsak a cikket közölte, de egy háromoldalas nagyinterjúban a tanszéket is bemutatta, és beszélgetéseket közölt külföldi kollégákkal a szakma javából, akik felismerték, hogy az etológiai kutatásoknak egy új ágát, az elmeetológiát indítottuk el. A cikk megjelenése óta nincsen problémánk az eredmények közlésével, sikerült a szakmát meggyőzni, és a tanszék Miklósi Ádám, majd mostanában Kubinyi Enikő professzorok vezetésével sikeresen tartja elismert helyét a kutyakutatások területén.

Gondolhatnák, hogy eldicsekedtem az eredményekkel, most már megnyugodhatnék, de sajnos nem ez a helyzet. Igen, leírhatjuk már azt, hogy a kutyák gondolkodnak, de tessenek mondani, hogyan? Mit érez egy kutya, ha nem sikerül neki valami? Ébrednek-e kérdések az agyában, ha problémája van, mit gondolhat a világról? Nyilván valami egészen mást, mint mi, emberek, de mit? Van-e benne szeretet, vagy csak a „feltételes reflexek” működtetik, amikor megtesz valamit a kedvünkért? Mit gondol például rólunk? Lehet-e barátunk egy kutya?

Sajnos ezekre a kérdésekre nincsenek tudományos válaszok. Őrlődéseim közepette eszembe jutott a kis herceg rókája. Ő adott kulcsot az ilyesfajta kérdésekhez.

„Te pillanatnyilag nem vagy számomra más, mint egy ugyanolyan kisfiú, mint a többi száz- meg százezer. És szükségem sincs rád. Ahogyan neked sincs énrám. Számodra én is csak ugyanolyan róka vagyok, mint a többi száz- meg százezer. De ha megszelídítesz, szükségünk lesz egymásra. Egyetlen leszel számomra a világon. És én is egyetlen leszek a te számodra…

A róka elhallgatott, és sokáig nézte a kis herceget.

– Légy szíves, szelídíts meg! – mondta.

– Ha azt akarod, hogy barátod legyen, szelídíts meg engem.”

Antoine de Saint-Exupéry: A kis herceg
(Rónay György fordítása)

Tehát kíváncsiságomat csak akkor elégíthetem ki, ha én is megszelídülök, és megbarátkozom a kutyákkal, és ők is szelídek lesznek. Amit olvasnak majd, nem tudományos beszámoló, hanem történetek három barátság eseményeiről, amelyek során én is megszelídültem, legalábbis a kutyák ezt mondták. Elfogadtak.

A történetek némelyikét más kutyakönyveimben is megírtam már, de most mégis erre a különleges elemzésre használom.

Csányi Vilmos

Családi környezet

A kutyák közül sokan élnek egy embercsaládban, akár fenn a hatodik emeleten. Kutyákat nem ismerő, jóindulatú emberek gyakran mondják, miféle állatkínzás ez, a kutya nemrég még farkas volt, az erdőben szeret szaladgálni, most meg felviszik a hatodik emeletre egy ötven négyzetméteres zsúfolt lakásba. Egyetértek abban, hogy farkas nem való a hatodikra, mert nagyon rosszul érezné magát, és a gazdája is a szétszedett lakás miatt. A kutyák azonban nem farkasok: sok ezer generációs evolúciójuk során az emberi közösségbe jobban beilleszkedő példányok szaporodtak eredményesebben, ezért ma a kutya a családot szereti nagyon, és csak másodlagos neki az erdőben tehető hosszú séta. Természetesen nagy különbségek vannak a fajták között: amelyeket kifejezetten tartós, hosszú futásra szelektáltak, mint például az agarakat, azok bizony a család mellett megkívánják a hosszú futkározást is. Ebbe a fejezetbe azokat a történeteket válogattam be, amelyek arról szólnak, vajon mit értenek meg a kutyák a család életéből, és képesek-e az emberek között folyamatosan zajló információáramlás egyes részeit megérteni, sőt talán még részt is venni az információ kezelésében.

A kutyák számára nagyon fontosnak tűnik az, ha a család lakhelyére valaki érkezik, ismeretlen látogató vagy a család jó ismerőse, barátja, de az is fontos, ha egy előzőleg eltávozott családtag érkezik haza. Mindhárom kutyámra, Bukfencre, Jeromosra és Jankára is jellemző volt, hogy ha vendég érkezett, és én nem voltam az előszoba közelében, akkor megkerestek, és vakkantottak, jelezve az eseményt. Janka a balatoni házunkban még az emeletre is felszaladt szólni. Az is hozzátartozik ehhez a viselkedéshez, hogy ha mi mondtuk nekik, hogy jön valaki, készültek rá.

Érdekes, hogy milyen kevés tudományos vizsgálat szól a kutyák nyelvi megértéséről, pedig sokféle dologról lehet szót érteni velük. Ha csak annyit mondtunk, hogy nemsokára vendégek jönnek, akkor Bukfenc és Jeromos – ők sokáig együtt éltek velünk – azonnal lefeküdtek az előszobaajtó közelében, és várták az érkezőt, hogy üdvözölhessék, és ugrálhassanak rá. Arról is van megfigyelésem, hogy ha általuk jól ismert személy nevét mondtuk, azt pontosan értették. Erre példa Janka, akinek volt egy kedves játéka, egy vattával kitömött malacka. Ha azt mondtuk neki, mindjárt jön Jancsi barátunk – aki persze rendszeresen hozta Buborék kutyát, akivel Janka jó viszonyban volt, de féltette tőle a malackát –, ilyenkor gyorsan keresett neki egy jó dugihelyet, és elrejtette. Ez elég egyértelmű viselkedés volt, mert más barátok említésekor sohasem tett ilyet. Megemlítem azt is, hogy Buboréknak is volt egy kedvenc plüssállata, amit mindig hozott magával, de amikor Jancsival kiszálltak az autóból, gondosan eldugta, rendszerint a kapu mellett álló villanyoszlop mögé. Ha indultak haza, elővette megint.

Az információ lényegének felfogására is van bizonyítékom. Mindhárom kutyánk reagált a telefoncsörgésre. Ha nem voltunk a közelben, akkor ugatva figyelmeztettek mindaddig, amíg fel nem vettük a telefont, vagy szóltunk, hogy „hallom, megyek már!” (ez még a mobilok előtti boldog időkben történt). A telefon csörgése semmiféle jutalmat vagy izgalmas eseményt nem jelentett számukra, nekünk volt fontos, de a jó családtag ügyel az ilyesmire. Egyszer még én is elképedtem, hogy ebben milyen figyelmesek. A Donáti utcai lakásunkban volt egy kaputelefon, aminek a csörgése az én fülem számára pont olyan volt, mint a telefoné. Egy alkalommal szólt a telefon, Bukfenc vakkantott, és én a „veszem már!” kiáltás után röviden beszéltem valakivel a rádióból. Letettem, és akkor Bukfenc megint ugatott, és várakozóan nézett rám. Nem értettem. Elintéztem, mondtam neki, mire megint ugatott. Ez a kutya megbolondult, gondoltam, és abban a pillanatban megszólalt a kaputelefon. Felvettem, és Benjamin barátom kicsit indignálódva mondta, hogy már egyszer megnyomta a csöngőt. Kinyithatnám a kaput. Vagyis az történt, hogy a telefon és a kaputelefon egyszerre szólalt meg, én azt hittem, csupán a telefon szól, de Bukfenc jobb hallásával tudta, hogy mindkettő szólt, és miután befejeztem a telefonálást, jelezte nekem, hogy szólt a kaputelefon is, amit én nem ismertem fel. Igazán érdekes, hogy az ugatás nemcsak egy automatikus reakció a telefon csörgésére, hanem ilyen komplikált helyzetekben a kutya képes felfogni, hogy a gazda csak az egyik készüléket intézte el, kivárja a beszélgetés végét, és újra ugatva jelzi, hogy a másik is szólt.

Mit szólnak? Ez igazán szép bizonyítéka annak, hogy a kutyák képesek a családi információszervezésbe aktívan beleszólni. Gondolják csak végig, hogy milyen komplikált ez a két telefonos helyzet. A kutyaelme itt nemcsak egy ismert jelre válaszol, reflexből, hanem tisztában kell lennie azzal, hogy a két hang különböző, hogy nekem mindkettő fontos, és neki jelezni kell, ha megszólalnak, és még arra is képes, hogy kivárja, amíg az egyiket elintézem, fontolgatja, hogy a másikat is hallotta, és nekem azzal is lehet dolgom, ezért ha az elsővel végeztem, szól a második miatt. Ez igazán komplex információfeldolgozás.