Mérő László

A dörzsölt szélkakas

Facebook, gazdaság, politika

Copyright © Mérő László, 2021

Szerkesztette: Pavlov Anna

Illusztráció: M. Miltényi Miklós

Illustration © M. Miltényi Miklós, 2021

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2021

www.tericum.hu

Mérő László

A dörzsölt szélkakas

Facebook, gazdaság, politika

Előszó

Victor Hugo szerint a pulyka a legostobább állat a világon, mert egy embernek sok, kettőnek kevés. Ez persze inkább az író legendás étvágyáról mond valamit, mint a szóban forgó állatról. A mondás mégis a pulykáról szól, ami ízletes húsán kívül semmi érdemit nem tett hozzá a világhoz, Victor Hugo viszont inkább másról híres, mint az étvágyáról.

Én e könyv témáival jártam úgy, mint az író a pulykával. Mindegyikről pont annyi mondanivalóm volt, amennyi egy esszének sok, egy könyvnek kevés. Két lehetőség kínálkozott: várok, hátha valamelyik téma idővel kinövi magát egy teljes könyvvé, vagy közreadok egy olyan könyvet, mint ez itt. Én az utóbbit választottam, mert a négy témából legalább hármat éppen most érzek különösen aktuálisnak. A Gazdaság rész talán ráért volna, de a másik három inkább érdekes most egy-egy negyed könyvként, mint esetleg valamikor majd egy-egy teljesként.

Csináltam már ilyesmit, Az elvek csapodár természete című könyvem is hasonlóan állt, amikor közreadtam. Akkor is négy témáról volt egy-egy negyedkönyvnyi mondanivalóm: az elvek, a hit, az érzelmek és a tudomány erejéről. A következő években két önálló könyv nőtt ki belőlük, Az érzelmek logikája és Az ész segédigéi – az utóbbi a tudomány és a hit (és még néhány egyéb dolog, például a művészet vagy a mágia) együttes erejéről állt végül össze, azaz másképp akart önálló könyvvé szerveződni, mint ahogy korábban gondoltam. Hogy az elvek természetéről akar-e majd valamikor egy önálló könyv íródni, arra magam is kíváncsi vagyok – pontosabban arra vagyok kíváncsi, hogy ez a könyv velem akarja-e megíratni magát vagy valaki mással.

Eddig a múltról és a jövőről beszéltem, de mint mindig, most is itt van közöttük a jelen. Miért négy témáról beszélek most is, amikor a könyv alcíme csak hármat ígér: Facebook, gazdaság és politika? A Facebook mostanra vált nagyon sajátságos médiává a maga sokszínűségével és furcsaságaival, így napi aktualitása aligha vitás. A Gazdaság rész talán ráért volna, amikor összeáll egy önálló könyvvé, de annak a leendő könyvnek egyes részei már korábbi könyveimben megjelentek, úgyhogy ha lesz belőlük önálló, tematikus könyv, az így is, úgy is több korábbi könyvből tartalmaz majd részeket. Egy negyedkönyvnyi itt-ott megjelent frissebb anyag pedig most itt összegyűjtve és kicsit egymáshoz is illesztve olvasható.

A könyv harmadik és negyedik része kifejezetten aktuális politikai témákról szól, de két nagyon különböző módon, ezért vettem ezeket külön. A harmadik rész tévedéseim hosszú sorát mutatja be, főleg a politika kapcsán. Azért gyűjtöttem őket egy csokorba, mert úgy érzem, így együtt tanulságosak. A negyedik rész viszont egyetlenegy emberről szól, aki jelenleg hazánk miniszterelnöke. Kíváncsi lettem, hogy korunk kétségtelenül legnagyobb magyar politikai tehetsége miért és hogyan osztotta meg ennyire szélsőségesen az országot, hogy az egyik fele isteníti, a másik fele ki nem állhatja, középút szinte nem is létezik.

Ennél a negyedik témánál volt a leginkább csábító, hogy egy egész könyv kerekedjen ki belőle. Anyag lett volna hozzá bőven, szinte minden mondatot lehetett volna részletes példákkal illusztrálni. Ezek a példák azonban az unalomig ismertek, ezért döntöttem úgy, hogy ha a példákon kívül csak egy negyedkönyvnyi mondanivalóm van erről a témáról, akkor ennyit írok róla és nem többet. Az utolsó rész egymáshoz lazán kapcsolódó írásaiból reményem szerint összeáll, miként jutottam arra a végkövetkeztetésre, hogy „miniszterelnökünk nem lett sem fasiszta, sem diktátor, és meg sem zakkant. Csak velejéig romlottá vált.”

Ez a könyv nem arra való, hogy jó tanuló módjára az elejétől a végéig elolvassák. Azt javaslom az Olvasónak, hogy nyugodtan olvasson bele itt is, ott is, és ami elolvastatja magát, azt olvassa el, ami pedig nem, azt nyugodtan hagyja ki. Az egyes írások önállóan, a többitől függetlenül is olvashatók, és egy idő után így is összeállhat belőlük a kép, amiért az adott témáról egy teljes negyedkönyvet írtam.

Budapest, 2021. április

FACEBOOK

A most következő írások a Facebookon jelentek meg.

Nem tudatosan határoztam el, hogy bizonyos írásaimat ezentúl nem a bevált nyomtatott vagy internetes lapoknak küldöm el, hanem egyszerűen kiteszem a Facebookra. Amikor tavaly nyáron szíven ütött a hír, hogy Bogdán László, a legendás cserdi polgármester öngyilkos lett, egyszerűen képtelen voltam bármit is csinálni addig, amíg meg nem írtam róla a nekrológomat, Ezt a fogadást elvesztettem címmel.

Amikor elgondolkodtam, hová küldjem ezt az írást, mindegyik általam ismert lapnál valahogy testidegennek éreztem. Hirtelen gondoltam egyet, és kitettem a hivatalos Facebook-oldalamra. Ott aztán különösen testidegen volt a különféle előadásaim beharangozói között (amelyeket amúgy nem is én szerkesztek), de mégis olyan érzésem volt, hogy ott jó helyen van.

Az írás egészen megdöbbentő karriert futott be a Facebookon. Több mint egy és negyed millió ember hírfolyamában jelent meg, háromszázhetvenezer interakciót generált (azaz: nagyjából ennyien kattintottak rá úgy, hogy a teljes szöveg látsszon, és ne csak az első néhány sora), közel húszezer lájkot kapott, és több mint hétezren osztották meg. Soha ennyi emberhez nem jutott el írásom, és soha ennyi reflexiót sem kaptam – és mindezt úgy, hogy egyetlen fillért sem kellett rá költenem.

Nagy szakértelemmel megírt marketinges szövegekkel és sok pénzzel (milliókkal) persze bármikor elérhetők ilyen számok, ebből él a Facebook, nagyon is jól. Ezek szerint azonban ugyanez elképzelhető pénz és pontos, profi targetálás nélkül is, pusztán azáltal, hogy sok ember tart egy írást érdekesnek.

Nem ismerem a Facebook algoritmusát, nem tudom, min múlik, hogy egy posztot kiknek jelenít meg. Kiismerhetetlen, hogy mikor mit tesz be az egyes emberek hírfolyamába. Erről a legnagyobb marketinges profik is csak tapasztalatból tudnak valamit mondani, a pontos algoritmust senki sem ismeri. Talán még azok sem, akik készítették, mert sok ember munkája, és rendkívül bonyolulttá válhatott az idők folyamán.

Mégis, egyre inkább úgy látom, a Facebook minden internetes vagy nyomtatott sajtóterméknél pontosabban találja meg azokat, akik olyasmiket szeretnek olvasni, amilyeneket én írni. A Facebook algoritmusának fogalma sincs arról, hogy ők mit szeretnek az én írásaimban, de a rengeteg adatra alapozva eléggé jól be tudja lőni, hogy egy konkrét írást várhatóan mennyien és nagyjából kik fognak kedvelni. Ezt már az első tíz perc reakcióiból is viszonylag jó közelítéssel megállapítja, és azután folyamatosan finomítja a további adatok fényében.

Az elérhető számok tekintetében a Bogdán László-posztom nem mérvadó. Ilyen súlyú mondanivalója (szerencsére) csak ritkán akad az embernek, és ezt a Facebook algoritmusa azonnal észre is vette. A következő legsikeresebb posztom a korábban említett számok felét sem produkálta, a harmadik pedig alig több, mint a tizedét – igaz, ennyit viszont többször is elértek a posztjaim, és ez is több, mint akármelyik hivatalos internetes vagy nyomtatott lapban egy-egy cikkem olvasottsága.

A Facebook algoritmusának fogalma sincs, miről szól az írás, mégis elég jó eséllyel megtalálja azokat, akik várhatóan kedvelni fogják. Én ugyan tudom, miről szól az írásom, de arról fogalmam sincs, hogy mennyire fogják azt kedvelni az olvasóim, és ha netán kedvelik, akkor miért. Elkezdtem szisztematikusan próbálkozni, hátha a Facebook okos algoritmusa segítségével sikerül erről megtudnom valamit.

A tömény cukiság és a sport szegmenst teljesen kihagytam a próbálkozásokból (azokat mások sokkal jobban csinálják, mint én), így ezekről nem tudok nyilatkozni, de a számomra érdekes területeken azt tapasztaltam, hogy a politika mindent előz, és csak tisztes távolságból követi a szerelem és az üzlet. De ha valami ezek közül egyik kategóriába sem sorolható, viszont érdekes, az a saját jogán is labdába tud rúgni. Sokak szerint a születési és halálhírek generálnak még kiugró számokat, de ilyeneket még nem posztoltam, a Bogdán Lászlóról szóló kivételével.

A közhiedelem szerint egy sikeres poszthoz kell egy jó kép is, és fontos, hogy a poszt rövid legyen, de mindkét szabály alól rengeteg kivételt tapasztaltam. Nekem úgy tűnik, inkább az érdekesség számít, annak ellenére, hogy a Facebooknál nincs szerkesztő, aki megítélje, mi mennyire érdekes. Az algoritmus szerkeszti, és nem is rosszul, mert a rengeteg adatból egészen jól kiókumlálja, hogy kinek mi lehet érdekes.

Egy hátránya mégis van a Facebook algoritmusának az emberi szerkesztővel szemben. A Facebookon két-három napig él egy-egy poszt, utána már nem jelenik meg senkinek. Az emberi szerkesztő észreveheti, ha egy régebbi cikk új aktualitást nyer, és akár még érdekesebbé válik, mint amilyen akkor volt, amikor íródott. Nem ritka, hogy egy ilyen újra kitett cikk több lájkot kap, mint új korában. Ilyesmire a Facebook algoritmusa nem képes – igaz, a szerző megteheti, hogy újra posztolja egy régebbi írását, de ezzel nagyon csínján kell bánni, a Facebook közönsége csúnyán bünteti az ilyesmit, ha indokolatlannak találja.

Az algoritmusnak nem lehet odatelefonálni, hogy ezt futtassa meg kicsit jobban, azt meg inkább hallgattassa el. Kíváncsi vagyok, mire jutnak azok a kormányok, amelyek a Facebook megrendszabályozását, más szavakkal: az algoritmus uralmának megtörését tűzték a zászlajukra. Valószínűnek tartom, hogy legfeljebb némi látszateredményt fognak tudni elérni, mint mostanában az ausztrálok.

Én szívesen bízom magam a Facebook algoritmusára. Amikor épp engem büntetett, eddig mindig érteni véltem, miért tette. Utólag ránézve úgy láttam, azok az írások valóban lehettek volna sokkal jobbak. Most pedig néhány olyan írás következik, amelyik ezen a vizsgán átment. A posztokat kísérő képet is bemutatom, ehhez a műfajhoz az is hozzátartozik.

Ezt a fogadást elvesztettem

Bogdán László (1974-2020)

Bogdán László, a legendás cserdi polgármester halálhírét hallva a fájdalom és a düh mellett döbbenten észleltem, hogy részvét, az nincs bennem. Ennek feldolgozásában Ottlik Géza szavai segítettek: „Téves, hamis és fölösleges volna ehhez bármiféle részvétünk, hiszen hozzá sem tudunk szólni, és azt sem tudjuk megmondani, vajon végleges vereséget szenvedett-e, vagy éppen fordítva, alaposan kicsellózott ilyen módon a sorssal.”

Ottliknak ez a mondata több mint ötven éve mélyen belém égett, és az ezután következő mondata is: „Nem ismertük a játékszabályait, csak azt tudtuk, hogy egy ponton túl, mint mindnyájan, már egyedül vívja ő is nagy mérkőzését, és senki emberfia nem jöhet a segítségére.”

Mégis naiv voltam. Biztos voltam benne, hogy megnyerem a Bogdán Lászlóval kötött fogadásunkat. Ő is biztos volt benne, hogy megnyeri, bár láttam rajta, kicsit reménykedik, hátha mégsem. Én most kénytelen vagyok elismerni a vereségemet. Ő, ha akarja, dönthet úgy, hogy valójában én nyertem. Majd megbeszéljük, ha van túlvilág.

Egy üveg szuperpálinkába fogadtunk. Egyikünk sem nagyivó, így mindketten meg tudjuk becsülni az igazán jó pálinkát. Tíz év múlva döntöttük volna el a fogadást, és akkor kiderült volna, hogy melyikünk hozza az innivalót. Mindketten tudtuk, hogy ha vesztünk, mit viszünk – ő helyi kézműves gyártmányt, én városi emberként ipari terméket, de a minőségért mindketten személyes garanciát vállaltunk.

A fogadás előzménye egy hosszú beszélgetés volt nála, Cserdiben. Akkoriban vontuk be a Tudományos Standup előadói közé, és előadása nagy siker volt. Neki pedig óriási, korábban sosem tapasztalt élmény, hogy amit tud, amit mesél, az pénzt ér másoknak, több száz ember fizetett háromezer forintot azért, hogy őt meghallgassa. Előadásokat tartott már korábban is nagy sikerrel, de a dolognak ez az aspektusa meg sem fordult a fejében, és az sem, hogy ezzel ő maga is pénzt kereshet. Nagyon szomorú volt hallgatni az élete alapélményeit, csupa olyan történetet, amiben nem vették emberszámba. Nem véletlenül választotta előadása címéül ezt: „Csak egy cigány”. Az ő szájából egyáltalán nem rasszizmus és nem is öngyűlölet volt egy olyan poén, mint „nekem sohasem kellett szoláriumra költenem”.

Jól ismerte az övéit. Ő volt a második ember, aki tudott válaszolni a kedvenc társadalomismereti tesztkérdésemre. Az első egy profi szociológus volt, a szociológusok, pszichológusok és mindenki más, romák és nem romák közül az egyetlen, aki tudta a választ. A tesztkérdés ahhoz kapcsolódik, amikor 1996-ban nyertem egy autót Vágó István akkori, Mindent vagy semmit című vetélkedőjében. Azután hónapokig rendszeresen leszólítottak az utcán ismeretlenek. Meglepően sok cigány is, mindig nagy tisztelettel és őszinte gratulációval, és két percen belül mindig feltettek egy kérdést, amit a nem cigányok sosem. A tesztkérdésem: Mi volt ez a kérdés? Vitán felül komoly társadalomismeret kell hozzá, hogy valaki erre válaszolni tudjon. Bogdán Laci azonnal megmondta, hogy mit kérdeztek: „És tényleg odaadták az autót?” Ha úgy vesszük, nagyon szomorú és önmagában egy társadalmi tanulmány, hogy miért pont ezt kérdezték a cigányok, és hogy csakis ők.

Egyik története erősen szöget ütött a fejembe. Elmesélte, hogy Pécsett a rendőrök hogyan vették semmibe, verték meg, és ráadásul ott a rendőrség előtt még a skinheadek is belekötöttek. A skinheadeknek alaposan visszaszólt, akár egy véres verekedésre is fel volt készülve, nem először és nem is utoljára, gondolta. A skinheadek azonban valamit megérezhettek a tartásából, mert verekedésről hamarosan már szó sem volt, egyszerűen csak dumálni kezdtek. Egyszer csak az egyik skinhead lány odaszólt neki: akarsz baszni? Ő ezt is cigányellenes provokációnak vette – pedig szerintem nem az volt. El is mondtam, hogy én úgy látom, ilyet nem ajánl egy nő (akár skinhead, akár nem) valakinek, akit nem tart embernek. Ez a skinhead lány őt kifejezetten emberszámba vette! Ezen kicsit elgondolkodott, és azt mondta, talán igazam lehet.

Ezen a ponton elszemtelenedtem. Azt mondtam, fogadjunk, hogy tíz év múlva sokkal inkább úgy fogod érezni, hogy emberszámba vesznek, mint ma. Ebben segíthet a tudományos standupod sikere meg még sok minden. Talán tíz év múlva ez az ország is kicsit normálisabb lesz, és ráadásul ehhez még te is hozzájárulhatsz – mondtam. Így alakult, hogy fogadást kötöttünk. Teljesen megbíztam benne, a fogadás szó szerint úgy hangzott, hogy tíz év múlva megkérdezem, most inkább úgy érzi-e, hogy embernek tartják, és amit válaszol, az fogja eldönteni, hogy ki nyert. Biztos voltam benne, hogy őszinte lesz a válasza, akár igent, akár nemet mond.

Amikor indultunk elfelé, megkért, hogy írjak valamit a falu emlékkönyvébe. József Attilát idéztem:

„Foglalj helyet. Kezdd el a mesét szépen.

Mi hallgatunk és lesz, aki csak éppen

néz téged, mert örül, hogy lát ma itt

fehérek közt egy európait.”

Szegényebbek lettünk egy igazi európaival. Emlékét megőrizzük.

Kölcsönkenyér visszajár

Néhány éve ezt írtam: „Nemrégiben megkeresett Varga Domokos György író, akit egy kicsit ügyetlenül megírt és nagyon csúnyán félreértett 1990-es cikke miatt a balliberális oldal a sátán szószólójának, a numerus clausus élharcosának kiáltott ki. Megkeresésének nem volt semmi konkrét célja, csak úgy érezte, talán szót tudunk érteni egymással néhány fontos kérdésben. Hosszasan beszélgettünk személyesen is és e-mailben is. Kiderült, hogy bár szinte semmiben sem értünk egyet, néhány alapdologban mégis igen – például abban, hogy ezt a törzsi háborút most már abba kellene hagyni. És ami a legfontosabb: miközben alapvetően nem értettünk egyet, meg sem fordult a fejünkben, hogy utáljuk egymást. Két ember kifejtette egymásnak a nézeteit a világról, egyik sem akarta meggyőzni a másikat. Mindketten sok mindent megértettünk a másik szempontjaiból annak ellenére, hogy egészen alapvető dolgokban továbbra sem értünk egyet.”

Néhány hete Dombi, akivel egyet ugyan továbbra sem értünk szinte semmiben, mégis kifejezetten megszerettük egymást, elküldte egy írását, amely az általa szerkesztett szilajcsiko.hu portálon jelent meg. A cikk arról szól, hogy egy Joe Bidenben kétkedő magyar posztoló egy meghamisított Biden-képet tett fel a netre, és annak kapcsán gúnyolta Bident. Az írás címe mindent elmond: A jobboldali görénykedés is rámehet lelkünkre, gyomrunkra. Ezt a címet vettem kölcsön ehhez a bejegyzéshez (legalábbis a képen), még a cím betűtípusát is megtartottam, csak egy fél szót változtattam értelemszerűen meg: jobboldaliból baloldali lett.

Ezt a képet a Biden győzelme utáni washingtoni események, a Capitolium ostroma kapcsán posztolta valaki ijesztésként, jelezni, hogy valami hasonló vagy akár még rosszabb várhat ránk Orbán veresége esetén 2022-ben. Valóban, ez a kép ijesztő lehet annak, aki eleve fél a focidrukkerektől. De:

A kép 2019 tavaszán készült azután, hogy egy ámokfutó halálra késelt két futballszurkolót a Deák téren. A képen az áldozatokra emlékeznek szurkolótársaik a tett helyszínén, abszolúte békésen és méltóságteljesen. Noha én másfajta ruhákat hordok, mint a képen látható emberek, gyászuk és fegyelmezett visszafogottságuk mélységesen megrendített. Osztozom a gyászukban, részvétet érzek az áldozatok iránt. És mélyen felháborít, ha gyászukat kiforgatják az eredeti jelentéséből. A jobboldali gyász ugyanúgy gyász, mint a baloldali. Elsősorban emberek vagyunk.

Orbán nem Hitler és nem is Trump. Az előbbi hasonlaton egyszer már annyira felkaptam a vizet, hogy tizen-egynéhány év után beszüntettem a rovatomat a Magyar Narancsban. Trumptól sohasem láttunk olyat, hogy a vereségét méltóságteljesen elismerte, Orbántól láttunk ilyet 2002-ben is és 2006-ban is, még a választás éjszakáján. Látok rá esélyt, hogy erre harmadjára is képes lehet, ha úgy alakulnak a dolgok. Ha pedig netán mégsem lenne képes erre, Amerika annak a kezelésére is mutat példát, éppen mostanában. De ne előlegezzünk meg Orbánnak olyat, amit korábban nem tett, és amire most sem utalt. És főleg ne ilyen, eredeti értelméből durván kifordított képpel. Varga Domokos György szavaival: baloldali görénykedés is görénykedés.

Kedves Dombi, kölcsönkenyér visszajár. Ha neked volt lelkierőd a tieiddel szemben megírni azt a cikket, jár neked, nektek, hogy én meg megírjam ezt. Ettől még nem kell egyetértenünk, és nem kell szeretnünk egymást – más kérdés, hogy nekünk személyesen még ez is összejött. Elég, ha abban egyetértünk, hogy ezt a törzsi háborút abba kell hagyni, a lelkünk és a gyomrunk érdekében. És elsősorban közös hazánk érdekében.

A címlapkép Bődey János (Index) felvétele.

A tökéletes tökéletlenség

Két tárgy áll a könyvespolcomon, amihez a legtöbb vendégem hozzányúl: Rubik Ernő kockája és Kelle Antal spirálja. Ez utóbbiból mutat rögtön hat darabot a fenti kép.

Az én szememben mindkét tárgy varázslat. Mivel nem vagyok művészettörténész, de még csak tanult műelemző sem, megengedhetem magamnak, hogy ilyet mondjak. Mindkét tárgy elbűvölt, amint megláttam, és ez a „szerelem első látásra” az évek során picit sem kopott meg, sőt egyre inkább mélyült.

Vendégeim viselkedése élesen mutatja a két tárgy közötti alapvető különbséget. A Rubik-kockához való hozzáállásuk attól függ, hogy éppen alapállapotban, rendezetten áll-e a polcomon, vagy összekeverve. Ha rendezetten áll, akkor kettőt-hármat tekernek rajta, de hamar észbe kapnak, és gyorsan visszacsinálják, amíg még lehet, és visszateszik a polcra a szerencsésen megmenekült kockát. Ha viszont a polcon összekeverve áll a kocka, akkor önfeledten tekerik perceken át, szemmel látható élvezettel. Olyankor nem félnek, hogy tönkreteszik, esetleg örökre. Szemmel láthatóan nem megoldani akarják, teljesen céltalanul tekergetik élvezve, ahogy a tárgy válaszol a mozdulataikra, és minden tekerés után újra szűz, a szerkezete pontosan olyan, mint új korában volt.

Kelle Antal spirálját is tekergetni kezdik a vendégeim, de sohasem ijednek meg közben, mert nyilvánvaló számukra, hogy szükség esetén bármikor alaphelyzetbe lehet hozni, ki lehet egyenesíteni. A tekergetés azonban ilyenkor egyáltalán nem céltalan, végig azt figyelik, hogy miféle forma akar épp kialakulni, és amikor egy nekik tetsző körvonalazódik, azt finomítgatják, szépítgetik a további apróbb tekerésekkel.

Nem véletlen, hogy a Rubik-kocka rejtvényként találta meg a helyét a világban, méghozzá rendkívül nehéz rejtvényként. A Rubik-kocka egyik rendezetlen állapota éppolyan, mint a másik, a színes oldalak formagazdagságát észre sem vesszük. Annyira szabálytalanul sokfélék, hogy nem tudunk nekik jelentést tulajdonítani. A Rubik-kocka az Rubik-kocka, akármilyen kusza formát ölt is épp.

A Kelle-spirált is nagyon élvezetes tekergetni, de azt éppen azért, mert közben mindvégig mutat egyfajta nem remélt szabályosságot, és ugyanakkor sokféle izgalmas szabálytalanságot is. Ez a tárgy rejtvényként nem különösebben érdekes, viszont látszólagos egyszerűsége dacára egészen fantasztikus formagazdagságot produkál, ezért akaródzik újra és újra tekergetni. A Rubik-kocka l’art pour l’art tekergetését egy idő után megunjuk, és amikor letesszük a kockát, meg sem nézzük, hogy éppen miféle alakzatot vettek fel rajta a színes négyzetek. A Kelle-spirálnál viszont többnyire akkor hagyjuk abba a tekergetést, amikor egy olyan alakzat jön létre, ami különösen tetszik. A Kelle-spirálban épp az érdekes, hogy a formák sokféleségének akaratlanul is tulajdonítunk valamiféle jelentést. Én például többnyire valamilyen madárfélét látok bele, magát a tárgyat is spirálmadárnak hívom magamban, de ez már inkább rám jellemző, mint magára a műtárgyra.

Mégis: van valami, ami nagyon mélyen közös ebben a két tárgyban. Mindkettő a tökéletes, színtisztán matematikai lehetőségek határain kívül van. A Rubik-kocka csakis valamennyire elasztikus anyagból működőképes, egy nagyon kemény anyagból készült Rubik-kockát megmozdítani sem lehetne. A Rubik-kocka arcátlanul visszaél az anyag deformálhatóságával, és ez kifejezetten jót tesz neki, ez okozza azt a kedves zörgő hangját, meg hogy annyira élvezetesen válaszol a kezünknek. A Rubik-kocka mint matematikai tárgy nem létezik.

Egyszer régen egy beszélgetés közben megkértem Jánossy Ferencet, a kiváló gépészmérnököt és közgazdászt, tervezzen már egy olyan mechanizmust, amely mindhárom irányba forgatható. A gépész felháborodva válaszolt, hogy az lehetetlen. Ekkor megmutattam neki a Rubik-kockát, ami akkor még nagyon újdonság volt. Tekergette egy ideig, majd nagyon színpadiasan kezében tartva a kockát így szólt: „Uraim, ez a tárgy nem létezik.”

A Kelle-spirál is olyan tárgy, amely matematikailag nem létezik. Másképp nem, mint a Rubik-kocka, mert ez a tárgy nem az anyag rugalmasságával él vissza, hanem az észlelésünk esendőségével. A Kelle-spirál tökéletlen voltát nem akarjuk észrevenni, mert annyira nem feltűnő, hogy megakadjon rajta a szemünk, és a cserébe kapott formagazdagság bőségesen kárpótol érte. A Kelle-spirálra senki sem mondaná, hogy „nem létezik”, legfeljebb azt, hogy ez a konkrét példány nem egészen tökéletes. Holott éppen az benne a pláne, hogy nem is lehetne tökéletes. Olyan, mint az élet. Az élet is csak azért jöhetett létre, mert a DNS-fonalak másolódása nem tökéletes, s így lehettek olyan másolási hibák, amelyek az élet újabb és újabb formáit alapozták meg. Ami tökéletes, az nem lehet élő. Nem tudom, van-e ez alól kivétel, de ha van, csak egyetlenegy van: Isten. De a művészet, az mindenképp emberi dolog.

Rubik Ernő designernek definiálja magát, Kelle Antal art-formernek. Valóban: a Rubik-kocka az mindig Rubik-kocka, akárhogyan is van összetekerve. A Kelle-spirál nekem mindig másfajta madár, másoknak meg valami egészen más – talán még az alkotónak is, erre utal a címlapkép jobb oldalán látható két figura.

Ez tette számomra egyértelművé az alapvető különbséget a két csodálatos tárgy között. A Rubik-kocka a funkcionális design egy csúcsteljesítménye, a Kelle-spirál pedig egy par excellence műalkotás.

Ez az írás az OSAS (Open Structures Art Society) kiadásában, Halasi Rita Mária szerkesztésében hamarosan megjelenő, Kelle Antal műveit bemutató könyvhöz készült.

A francia nő és a szerelem

Ötven évvel ezelőtt láttam ezt a kedves francia filmet, és huszonöt évvel ezelőtt írtam a Mindenki másképp egyforma című könyvet. E második évforduló kapcsán elgondolkodtam, mit írnék ma másképp. Meglepően keveset, de egy dolgot nagyon, és az épp a francia nővel és a szerelemmel kapcsolatos.

A könyv egyik fejezetében bemutatom, miképpen segít a játékelmélet megérteni, mi értelme van annak a szokásnak, hogy tépkedjük egy virág szirmait, és így akarjuk eldönteni, valaki szeret-e minket vagy sem. Váratlan eredményre jutottam: aki a virág szirmait tépkedi, az valójában nem arra kíváncsi, hogy akire gondol, az szereti-e őt vagy sem, hanem arra, hogy ő maga szereti-e az illetőt. Most nem fogom felidézni a viszonylag bonyolult gondolatmenetet, ami erre a konklúzióra vezetett, mert éppen a könyv utóélete során egy sokkal egyszerűbb és közvetlenebb érvet is találtam.

A könyv francia fordítója jelezte, hogy komoly nehézségei támadtak ennek a fejezetnek a fordításával. Mondtam neki, ha franciául nem létezik ez a mondóka, akkor írja körül, és hivatkozzon az olasz vagy a román változatra, amelyekről tudtam, hogy léteznek, de angolul, németül, oroszul is kisebb-nagyobb különbségekkel megvan a mondóka. De nem ez volt a problémája. A