A könyv az alábbi kiadvány fordítása alapján készült:

Copyright ©Thomas Ericson:

Omgiven av narcissister. Bokförlaget Forum, 2021

Fordította: Annus Ildikó

Szerkesztette: Brassai-Sipos András

Borítóterv: Tabák Miklós

ISBN 978-963-324-989-5 (papír)

ISBN 978-963-324-990-1 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport Kft. gondozásában

1037 Budapest, Montevideo u. 9.

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

Felelős szerkesztő: Marosi László

Korrektúra: Lőrinczi Ágnes

E-book: Scriptor Kft.

Nem érdekel a véleményed,

mármint ha nem rólam szól.

Kurt Cobain

BEVEZETÉS

A szerelem súlyos elmebetegség.

Platón

I

A szerelem alighanem a legszebb dolog, amit az ember átélhet az életben. Az igazi, hamisítatlan, viszonzott szerelem, ami tényleg alapjaiban ráz meg minket. Az az érzés, amitől a szívünk kicsit gyorsabban ver, és lábunk a szokásosnál jobban remeg. Az a fajta szerelem, amitől álmodozó tekintettel bámulunk a messzeségbe, azt kívánva, bárcsak a szeretett lény mellett lehetnénk. Az a szerelem, amitől készen állunk arra, hogy azonnal megvédelmezzük érzelmeink tárgyát, ha valami fenyegető veszély bukkan fel.

Általában két ember szükségeltetik ahhoz, hogy kifejlesszük ezt a mélységes mély csodálatot. De a dolog nem mindig így áll.

Néhány évvel ezelőtt megírtam a Pszichopatákkal körülvéve című könyvemet. A megjelenés után meghökkentően sok levelet kaptam az olvasóktól, akik mind azt javasolták, hogy írjak egy könyvet a narcisztikusokról is. Kezdetben a legkevésbé sem villanyozott fel a téma. Ennek fő oka az volt, hogy a nárcizmus és a pszichopátia egymáshoz roppant közel álló jelenségek, és nem igazán gondoltam, hogy képes vagyok hozzátenni valami lényeges újat.

Telt-múlt az idő, én pedig más dolgaimmal foglalkoztam. De nemsokára magam is elkezdtem észlelni mai társadalmunk néhány különös jelenségét. Olyan történéseket, jelenségeket, amelyeket nehezen tudtam megérteni. Aztán egyszer csak azon kaptam magam, hogy egy halom egészen furcsa és szokatlan kérdést vitatok meg egy egész sereg olyan emberrel, akik hozzám hasonló megfigyeléseket tettek. Korábban nem tapasztalt jelenségek futótűzként kezdtek terjedni közöttünk.

Mindeközben továbbra is érkeztek az érdeklődő kérdések: mikor írsz már könyvet a nárcizmusról? Aztán végül egy olyan embertől is befutott ez a kérdés, akinek nem tudok nemet mondani – tudod, ki vagy –, mire valóban elkezdtem beleásni magam a témába. Ám azt is elismerem, hogy némiképp vonakodva. De miután mélyreható kutatást végeztem a nárcizmus fogalmáról, egyszerre csak rádöbbentem, hogy megtaláltam a választ egy egész sor olyan furcsaságra, ami mostanság rohamosan terjed a világban.

A nárcizmusnak nevezett pszichiátriai személyiségzavar Narkisszoszról kapta a nevét, aki a görög mitológia szerint csodaszép ifjú volt, Képhiszosz folyamisten fia. Narkisszosz olyannyira szép volt, hogy bárki, aki megpillantotta őt, azonnal beleszeretett. A baj csak az volt, hogy ő maga viszont mindenkit visszautasított, még a fiatal Ekhót is. Ezt követően Nemeszisz, a bosszúállás istennője azzal büntette meg, hogy beleszerettette saját tükörképébe.

A mítosznak szükségtelenül sok változata is van, ám az egyik szerint Narkisszosz a tó mellett ülve elmerült önmagában, és lassanként elsorvadt. Végül aranyszirmú virággá változott, azzá a nárcisszá, amely ma a nevét viseli.

Függetlenül attól, hogy melyik történet az igazabb, szegény Narkiszszosz volt az első ismert lény, akit ez a hatalmas, mindent elsöprő önimádat sújtott. Mivel azonban ez egy mítosz, úgy gondolom, hogy maga a probléma a történet keletkezésének pillanatában már közismert volt. Így szokott ez lenni a mítoszokkal: olyasmit írnak le, amit az emberek már megfigyeltek, tapasztaltak maguk körül.

Láttunk effélét mi magunk is: te is, én is.

Olyan emberek, akik szüntelenül önmagukról fecsegnek, akik minden további nélkül kijelentik, hogy mindent tudnak, mindent tapasztaltak és mindent kipróbáltak már. Olyanok, akik meg vannak győződve róla, hogy joguk van mindenből a legjobbat kapni, akik jobbnak, szebbnek és sikeresebbnek tartják magukat másoknál. Olyanok, akik ötszáz fotót készítenek magukról, nagy kínok közepette kiválasztják a legjobbat, aztán pokolian dühösek lesznek, ha a kérdéses kép túl kevés lájkot kap. Ők azok, akik állandóan jelen akarnak lenni, akik szerint szörnyen fontos, hogy mutogassák magukat, és akik mintha el volnának készülve arra, hogy akármeddig elmenjenek csak azért, hogy kitűnjenek a tömegből. Ha a siker elmarad, akkor iszonyú dühbe gurulnak, követelőzni kezdenek, és gyerekes dacoskodásba fognak, ha nem úgy mennek a dolgok, ahogyan ők azt elképzelték.

Most talán azt gondolod, hogy az efféle jelenség korántsem új. Sokáig csak úgy gondoltuk: micsoda nehéz eset! Most azonban szinte senki sem vonja már fel a szemöldökét, annyira mindennapi lett a jelenség.

Olyan családok, akik hajlandóak őrületes adósságokba verni magukat csak azért, hogy lekörözzék a szomszédjukat. Olyan szülők, akik bebeszélik a gyermekeiknek, hogy bármi lehet belőlük, mert természetadta tehetségük van mindenhez a világon. Influenszerek, akik nem csinálnak mást, mint a legújabb divat szerint öltözve felbukkannak a közösségi médiában. Vajon mióta megy így a dolog?

Iskolások, akik azt képzelik, hogy nem kell tanulniuk, mert úgyis tudnak már mindent. Az iskolai eredmények csak romlanak, bár a követelményeket folyamatosan csökkentik. Családok, akiket olyan családtagok irányítanak, akik vagy csekély élettapasztalattal rendelkeznek, vagy egyáltalán semennyivel. Tizenévesek, akik eldöntik, hogy hova utazzon nyaralni a család. Anyukák, akik drágább autót vásárolnak a kamasz gyermeküknek, mint amivel ők maguk járnak.

Egyetemisták, akik ahelyett, hogy értelmes vitába bocsátkoznának ideológiai ellenfeleikkel, inkább galeribe verődnek és ordibálni kezdenek, hogy túlharsogják az általuk nem kedvelt szónokok hangját. Emberek, akik nyíltan elismerik, hogy hajlandók megtenni bármit – a szó legszorosabb értelmében bármit – annak érdekében, hogy elérjék a céljukat. Persze felmerülhet az a kérdés is, hogy miféle célról van ilyenkor szó.

Hajlandóak akár olyan valóságshow-ban is részt venni, amelyekben a testiség és bizonyos emberi magatartásformák olyan módon vannak jelen, hogy azzal alig néhány évtizede rémületbe kergettek volna bárkit a világon.

Ma már egészen másféle dolgokat tartunk normálisnak, mint korábban. És akármilyen kellemetlen is a gondolat, mégis nyilvánvaló, mi köze van ennek a nárcizmushoz. De ezek a narcisztikus viselkedés egyértelmű jellemzői. Néha azonban hátra kell lépnünk egy kicsit, hogy meglássuk a mintázatot, és hirtelen minden egyértelművé válik.

A legteljesebb mértékben meg vagyok győződve róla, hogy támogatnunk kell egymást, ha azt látjuk, hogy elfajulnak a dolgok. Nyilván minél előbb, annál jobb, és az emberiség döntő része még nem csúszott bele a kultúránk narcisztikus részébe. Ha elég korán elkezdünk megvitatni olyan dolgokat, amelyek rossz irányba vezetnek, talán képesek leszünk visszafordítani a kedvezőtlen folyamatokat.

II

A klinikailag narcisztikusnak diagnosztizált emberek a pszichológusok tűrhetően egybehangzó véleménye szerint a népesség egy-két százalékát teszik ki. De a kérdésben minden kutató más és más számot mond, képtelenek megegyezni egymással. Így hát mondjuk azt, hogy a népesség egy vagy egy pár százaléka. Nem olyan vészesen sok, gondolhatnánk. Elvégre egy százalék elenyészően kicsi, ennyi erővel akár félreszámolás eredménye is lehet ez az adat. Másrészről viszont egy százalék azt jelentené, hogy az aprócska Svédországban, ahol lakom, valahol 100-200 ezer között van a narcisztikusok száma.

Az egész világra levetítve mindez 70-140 millió közötti narcisztikust jelent. Hanem döntő különbség van aközött, hogy valakit klinikailag diagnosztizálnak narcisztikus személyiségzavarral (NPD), vagy csak narcisztikus viselkedési mintázatot mutat. Ez utóbbit olyan embereknél látjuk viszont, akik nyilvánvaló narcisztikus viselkedésjegyeik ellenére nem rendelkeznek klinikai diagnózissal. Később majd mondok néhány példát arra, amit narcisztikus kultúrának nevezek, tehát amikor narcisztikus tendenciák terjednek a társadalom különböző szintjein. Egyike ezeknek az, ha a kelleténél nagyobb fókuszt irányítunk önmagunkra. Amennyiben hihetünk a nemzetközi kutatóknak, ez a szám a nyugati világban inkább valahol 10 százalék körül van, vagy talán még annál is több: egyes kutatók szerint 15-20 százalék körül.

És ha ezt most felszorzod a világ népességével, akkor az a gyanúm, hogy sietve keresel egy széket, amire leülhetsz.

Tulajdonképpen mit is foglal magában a klinikai nárcizmus? Az efféle emberek többek között irreális önképpel rendelkeznek, önmagukkal foglalkoznak, különlegesnek tartják magukat, csak magukról tudnak beszélni, nem nyitottak a kritikus vagy negatív megjegyzésekre, nem érzik azt, hogy szabályokat kellene követniük, és gyakorlatilag kizárólag jutalomra és közfigyelemre törekszenek. Mindenki más – szó szerint mindenki – legyen kedves arrébb menni, elvégre itt jövök én!

A narcisztikusok valójában a tökéletességre törekszenek, főleg mások szemében. Azt akarják, hogy mindenki őket tartsa a legszebbnek, legintelligensebbnek, legokosabbnak, legedzettebbnek és legjobban öltözöttnek, a legtehetősebbnek, a legeslegsikeresebbnek és a legboldogabbnak az egész hatalmas világon. Nyilvánvaló, hogy mi ezzel a probléma: egy efféle cél egyrészt teljesen irracionális, másrészt abszolút elérhetetlen.

Ennél a jelenleginél is még jobban kiterjedt nárcizmus egyszerűen nem volna kívánatos. De ahhoz, hogy alaposabban megvitathassuk a kérdést, meg kell értenünk, hogy miként jutottunk idáig. És el kell gondolkodnunk annak a gyakorlati következményein, hogy a mostaninál is kiterjedtebb nárcizmus mit jelentene mindannyiunkra nézve. Más szavakkal: be kell látnunk, hogy valójában mekkora a probléma. Elvégre ha nem tudjuk, milyen problémát kell megoldanunk, akkor nincs is szükség semmiféle megoldásra.

Sok-sok évvel ezelőtt nem voltak utcai terepjárók. Aztán telt-múlt az idő, és már járt néhány utcai terepjáró az utakon. Néhányan vásároltak ilyen autót, aztán magasan, kényelmesen és biztonságosan ültek benne, hiszen kitűnő rálátásuk volt a forgalomra (és közben elállták mások elől a kilátást), valamint azt is jó érzés volt tudni, hogy amennyiben összeütköznének más, szokványos autókkal, akkor nekik maguknak jobb esélyeik volnának a túlélésre. Aki azonban nem utcai terepjárót vezetett, az igencsak veszélyesen élt, hiszen egy utcai terepjáró bármelyik pillanatban elüthette. Az utcai terepjáró magasabb költségét tehát más közlekedők fizették meg.

Egyre többen kezdtek hát ilyen autót vásárolni, elvégre mindenki biztonságban akarta érezni magát, és mindenki szeretett volna rálátni a forgalomra. És mi lett ennek a következménye? A benzinfogyasztás az egekbe szökött, a bolygó tartalékait még inkább kiszipolyozták, a károsanyag-kibocsátás egyre csak nőtt… Ha mindenki utcai terepjárót vezetne, akkor az eredeti nyereség, tehát ami miatt ezt a típust választották, nagyrészt eltűnne. Úgyhogy csapdába estünk.

A nárcizmus körülbelül ugyanígy működik. A narcisztikus ember cselekedeteinek árát mások fizetik meg, mint ahogy az utcai terepjárók hadának árát is más közlekedők finanszírozzák. Egy narcisztikus ember képes olyan módon megőrizni büszkeségérzetét, hogy pofon vágja azt, aki őt megalázta. Ugyanilyen módon képes folyamatosan mesésen nagyszerűnek érezni magát, hogy mások tollaival ékeskedik. Menő ember képét alakítja ki magáról azzal, hogy egy halom lehetséges partnerrel randizik, akik viszont egyáltalán nem tudnak egymás létezéséről. A narcisztikus ember továbbra is csodálatosnak és fantasztikusnak érzi magát, de nagyjából mindenki más szenved majd miatta.

Egyesek szerint a társadalmunk nem bír el ennyi önző egoistát. Ez pedig érdekes kérdést vet fel: mennyi nárcizmust bír el a társadalmunk? Már amennyiben ez a jelenség valóban terjedőben van.

III

Hogyan is jutottunk el idáig? Lebilincselő kérdés, és vélhetőleg nincsen rá semmi átfogó, konkrét válasz.

Egyesek az internetet és a közösségi médiát hibáztatják, mások azt, hogy a csapból is az folyik, miként erősíthetjük magunkat és az önbecsülésünket.

A közösségi médiát eredetileg olyan emberek indították, akik jót akartak tenni a világban, akik össze akarták kapcsolni egymással az embereket, megadva nekik azt a lehetőséget, hogy online osszák meg egymással az életüket. Megint mások szerint mindig is enyhén narcisztikusak voltunk, de most először kaptunk a kezünkbe olyan eszközt, amivel ezt láthatóvá is tudjuk tenni.

Arról mélyen hallgat mindenki, hogy szülők, akik puszta jó szándékból beleplántálták az ivadékaikba, hogy mindannyian kis hercegnők és világbajnokok, és ezáltal kompakt, lomha hadsereget állítottak elő olyan emberekből, akik csak önmagukra figyelnek és közben alulteljesítenek. A könyv későbbi részében olyan kutatást mutatok be, ahol két iskola tanulóinak teljesítményét vetik össze: olyanokat, akiknek erős az önbecsülésük, olyanokkal, akiknek lényegesen rosszabb, az eredmény pedig enyhén szólva is érdekes.

Persze az is megoldás, ha már akkor fantasztikusnak és sikeresnek érezzük magunkat, amikor még hozzá sem kezdtünk a munkához. És az is világos, hogy sok embernek inkább az a célja, hogy sikeresnek érezze magát, mintsem az, hogy valójában az legyen, nem?

Meg fogom vizsgálni azt a kérdést, lehetséges-e, hogy elértük az egészséges énközpontúság határát. Mikor vált át a megfelelő mértékű önérzet hiúságba és önelégültségbe, hogy aztán végül patologikus egoizmussá fajuljon?

Ügyelni kell az eredetileg nem narcisztikus embernek is, hogy ne ragadjon narcisztikus viselkedésmintákba. A narcisztikus ember ugyan bármikor képes berobbanni egy helyiségbe és magára irányítani az összes figyelmet, a beszélgetést vagy akár egy egész szervezetet, de előbb-utóbb mégiscsak át fognak látni rajta. A körülötte lévő emberek elkezdik nem kedvelni őt. Ha a narcisztikus ember nem hagy fel nyilvánvaló énközpontúságával, akkor a környezete utálattal fog reagálni. Ami viszont szöges ellentéte annak, amit a narcisztikus ember el szeretne érni: jelesül a tökéletes és visszavonhatatlan csodálatot.

IV

Mielőtt nekifognék a magunk körül tapasztalható narcisztikus kultúra leírásának, elmondom majd, illetve példákkal is illusztrálom, hogy micsoda valójában a narcisztikus személyiségzavar, az NPD (Narcissistic Personality Disorder): egy zavart állapot.

Ezt követően kérést intézek hozzád és mindenki máshoz: gondold végig nagyon alaposan, hogy mi mint társadalom mivé kívánunk fejlődni. Milyen emberek szeretnénk lenni? Ki szeretnél te lenni? Mit szeretnél, mi irányítsa az életedet és a fejlődésedet? Mit szeretnél, milyennek lássanak azok, akikkel mától fogva találkozol?

Választhatjuk az egyértelműen narcisztikus utat, amelyet hiúság, énközpontúság, felszínes kapcsolatok, irigység, társadalmi elszigetelődés, mások hibáztatása és káosz szegélyez.

De választhatunk egy másik utat is, amely jó messzire elvezet minket a fentebbitől.

Nagyobb szabadsággal jár ez számunkra, de átfogóbb felelősséggel is. Felelősséggel önmagunk, a családunk, gyermekeink, a számunkra legfontosabb dolgok és személyek iránt. De felelősséget jelent ez aziránt a társadalom iránt is, amelyben élünk.

Ez az út nehezebben járható, de a narcisztikus nézőponttól eltérően, ami legnagyobbrészt illúzió, ez legalább valóságos. Ahelyett, hogy önmagunk teljes tökéletességének utópisztikus képét hajszolnánk, törekedhetünk arra, hogy egyre jobbá váljunk. Ez az út persze végtelen, de előnye az, hogy ez legalább valóban létezik. Egy valódi út ez, amely sokkal hívebb önmagunkhoz.

Ehhez egyvalamit meg kell tennünk, nekem is, neked is: meg kell állnunk egy pillanatra, és eltöprengenünk mindezen. Be kell húznunk a féket és el kell gondolkodnunk azokon a kérdéseken, amelyek életünk hátralévő részére hatással lesznek. Van egy olyan út, amelyen haladva sikert, és talán még boldogságot is találunk abban, hogy kevesebbet gondolunk önmagunkra, és egy kicsit többet egymásra.

Ez a könyv pontosan erről az útról szól.

ELSŐ RÉSZ

NÁRCIZMUS

1. FEJEZET

1. MI A NÁRCIZMUS?

Önmagunkat jobban szeretjük másoknál,

de mások véleményére többet adunk,

mint a sajátunkra.

Marcus Aurelius

A nárcizmus, akárcsak a pszichopátia, időtlen idők óta létezik. A Homo sapiens sapiens faj egyes tagjai szenvednek ilyenben. Amiképpen akadnak csendes emberek és hangoskodó emberek, koránkelők és hétalvók, kutyautáló macskarajongók és macskautáló kutyarajongók – éppen így akadnak narcisztikus emberek is. Az evolúció megteremtette a nárcizmus jelenségét, és alighanem teljességgel hiábavaló azon töprengeni, hogy miért. Talán a Teremtőnk részéről volt ez egy gonosz tréfa még az idők kezdetén. „Na, küldjünk le nekik valami érdekes kihívást, lássuk, megbirkóznak-e vele. Miért is ne lehetne ez egy emberi alakba bújtatott trójai faló?”

Na igen, miért is ne? Az embert mint fajt problémák és zavarok változatos sora sújtotta. A nárcizmus a sok lehetséges példa közül csak az egyik.

A nárcizmussal kapcsolatban fontos leszögezni, hogy nem betegségről van szó, nem pszichotikus állapot, a pszichikai betegségekkel nem összevethető. Gyógyszerrel nem lehet megszüntetni, nem lehet megtanulni kezelni. A nárcizmus egy személyiségzavar. Ezt azért fontos belátni, hogy már az elején tisztában legyél vele: ezt nem lehet gyógyítani vagy kezelni. Visszatérek majd azokhoz a módszerekhez, amelyeket használni szoktak, de a nárcizmus alighanem éppoly kevéssé gyógyítható, mint a színvakság, vagy a Rolling Stones iránti rajongás. Ez egyszerűen így van és kész, nem tudunk vele mit kezdeni.

A svéd Wikipédia ezt írja: Elbűvöli a saját tükörképe. A narcisztikus személyiségzavar, rövidítve NPD, egy személyiségzavar, amelynek jellemzői a következők: túlzott magabiztosság, hiányos önismeret, túlzott önérzet, túlbecsült önkép, a középpontban létezés szüksége, hiányos empátia.

A Pszichológiai útmutató honlapján ez olvasható a nárcizmusról: Domináns jellemvonása a felfújt önkép, amelyben a kérdéses személy nagyszerűnek, magasztosnak és sikeresnek érzi magát.

Amiképpen sok más diagnózis, a nárcizmus is túl gyakran használatos a köznyelvben. Ahhoz, hogy az irodában valakit narcisztikus baromnak bélyegezzenek, néha az is elegendő, hogy az illető egy egészen kicsit túlzóan beszéljen önmagáról. Mi tagadás, néha zavaróak tudnak lenni az énközpontú emberek, és valóban ez az egyik jellemzője a nárcizmusnak, de akad még több is.

A nárcizmus általános jelei:

– Irreális, grandiózus önkép.

– Rettentően önimádó.

– Csak magáról beszél.

– Az a meggyőződése önmagáról, hogy különleges és egyedi.

– Arrogáns és fennhéjázó.

– Szívesen kritizál és ítél el másokat.

– Nem érzi, hogy neki is követnie kellene a szabályokat.

– Mindig önmagát tolja előtérbe.

– Úgy érzi, hogy neki mindenből a legjobb jár.

– Rendkívül érzékeny a kritikára.

– Vonzza a hatalom és a hírnév.

– Állandó megerősítést követel.

– Ha megkérdőjelezik, agresszívvá válik.

– Megtévesztő és manipulatív.

Ezen pontok mindegyike kisebb alkotóelemekre bontható, és van értelme annak, hogy mindegyikbe belemélyedjünk. Elképzelhető ugyanis, hogy ennek segítségével olyasmit sikerül megértenünk, amit máskülönben csupán halványan sejtenénk. Biztosan te is találkoztál olyan emberekkel, akiket minden további nélkül narcisztikusként diagnosztizálnának, ők maguk azonban nincsenek ennek tudatában. És beszélgetés közben olyasmiket gondoltál, hogy milyen fura ez az egész, valami nem stimmel, de mi lehet az? Velem van valami baj? A következő leírás talán megválaszolja néhány kérdésedet.

Ezenkívül amennyiben valakiről azt hallod, hogy narcisztikus, viszont valójában nem az, akkor ennek a fejezetnek a segítségével eldöntheted, hogy mi is igazából a helyzet. Te magad is megtanulhatod meglátni a mintákat, még ha nem is vagy képzett pszichológus.

Mélyedjünk el az egyes jellemzőkben!

Ha megnézzük mindegyik jellemvonást, láthatjuk, hogy tulajdonképpen egész jól összefüggnek egymással. Némelyek átfedésben is lehetnek egymással, anélkül azonban, hogy pontos egyezést mutatnának.

Irreális önkép

Ezt néha grandiózus önképnek is nevezik. Az, hogy valakinek irreális az önképe, pontosan ezt jelenti: az illető önképe nem felel meg a valóságnak. Ez persze mindkét irányban igaz. Egy roppant sikeres ember, aki tökéletes kudarcként éli meg önmagát, éppúgy irreális önképpel rendelkezik, hiszen a reális éppen azt jelenti, hogy valami megegyezik a valósággal. Ebben az esetben azonban pont az ellenkezőjét értjük alatta: még a roppant kevéssé sikeres emberek is képesek önmagukat abszolút nyerőnek látni.

A narcisztikusok speciális csoportjába tartoznak az olyanok, akik kudarcként élik meg önmagukat, és egyébként igen gyakran keresnek fel pszichiátert: részben depressziójuk miatt, részben pedig azért, hogy megerősítést nyerjenek (eltérően a másfajta narcisztikusoktól, akik nem mennek pszichiáterhez). Az egész világot okolják azért, hogy igazságtalanul kezelik őket, hiszen – mondják ők maguk – olyannyira tele vannak tehetséggel, hogy valójában magasan a tömegek fölött kellene állniuk. Gyakran táplálnak irigységet más emberek irányában, és meggyőződésük, hogy a többi ember valami egészen más módon ért el sikereket, nem pedig tehetség vagy fantasztikus teljesítmények révén, mint a narcisztikus.

A narcisztikus ember irreális önképe azt jelenti, hogy nem érzi, hogy bármifajta határai lennének. Olyan munkákat vállal el, amelyekre nincsen képesítése, és aztán roppantul meglepődik, amikor kiderül számára, hogy a dolog nem is olyan egyszerű. Olyan kérdésekben bocsátkozik vitába, amelyekről alig tud valamit, és amikor bebizonyítják neki, hogy nincsen igaza, azt bizony elég nehezen dolgozza fel.

Rettentően önimádó

A Word szinonimaszótára szerint az önimádóra a következő szavak használhatók még: egocentrikus, énközpontú, önző és befelé forduló. Ezt az utóbbit legjobb, ha rögtön ki is húzzuk. Persze vannak introvertált narcisztikusok, hogyne lennének, de valójában ők vannak kisebbségben. A narcisztikus ember jóformán csakis magára gondol, a saját élményeire, a saját preferenciáira és a saját szükségleteire. És mi van a többiekkel? Léteznek ők is, de csakis azért, hogy a narcisztikus ember kihasználhassa őket a saját érdekében.

Egész egyszerűen: minden a narcisztikus ember körül forog. Az ő világképe számít egyedül, ehhez kell tehát igazodnia mindenki másnak is. Minden eseményt vagy történést aszerint kell megítélni, hogy maga a narcisztikus ember mit gondol róla. Ha ők maguk hasznát látják egy eseménynek, akkor az pozitív, még akkor is, ha tíz másik embernek viszont egyértelműen negatív. És ha egy esemény negatívnak tekinthető a narcisztikus ember számára, de pozitív száz másik embernek, akkor az kérdés nélkül rossz esemény.

Csak magáról beszél

Minden beszélgetés végső célpontja a narcisztikus ember. Hogy mi a beszéd valódi tárgya, az tulajdonképpen teljesen mindegy, mert a narcisztikus számára tökéletesen természetes jóformán mindenhol önmagát látnia. A narcisztikus ember minden történetbe belehelyezi magát, hangsúlyozva a tapasztalatait ebben vagy abban a témában. Miután a többi ember tökéletesen érdektelen a számára, teljesen természetes, hogy kellemesebb témák felé kívánja terelni a beszélgetést. És ha a narcisztikusnak mégsem sikerülne belekevernie magát az aktuális beszédtémába, hát egyszerűen témát vált – és saját magáról kezd beszélni.

Biztosan hallottad már ezt a viccet:

Na most már eleget beszéltem magamról, hadd halljam a te véleményedet is. Mit gondolsz – rólam?

Az a meggyőződése önmagáról, hogy különleges és egyedi

A narcisztikus ember tökéletesen meg van győződve önnön unikális mivoltáról és különlegességéről. Persze minden ember unikális a maga módján, de a narcisztikus számára ez azt jelenti, hogy hite szerint olyan tulajdonságokkal rendelkezik, amelyek jóformán nincsenek senki másnak. Nekik más tulajdonságaik vannak, mint más embereknek.

Ők szebbek, okosabbak, sikeresebbek. Ezek az emberek azt képzelik magukról, hogy Isten őket adta ajándékba az emberiségnek. Abszolút fantasztikusnak tartják magukat, aki pedig ennek ellenkezőjét találja hangoztatni, az igen hamar problémákkal lesz kénytelen szembenézni. A narcisztikus vonásokkal rendelkező ember ezenkívül azt is képzeli, hogy őt igen nagy becsben tartják, sőt roppantul szeretik is. Egészen komolyan képes azt hinni, hogy igen nagy körben örvend roppant népszerűségnek – talán népszerűbb mindenkinél –, de az igazság alighanem az, hogy néhány ember körében talán valóban népszerű, de alighanem mások körében kevésbé az. A narcisztikus ember azt képzeli, hogy ő ül a világ legtetején, még akkor is, ha mások szerint a legkevésbé sem így áll a helyzet.

Szívesen kritizál és ítél el másokat

Miután a narcisztikus ember máris mindenben a legjobb és ezzel gyakorta dicsekszik is, pontosan tudja, hogy a többiek őnála sokkalta rosszabbak. És ezt szívesen hangoztatja is, nemritkán igencsak elítélő hangnemben. Úgy érzi, joga van azt mondani, ami neki tetszik, ezért aztán mondja is. És mivel nyilvánvaló megvetést érez a többi ember iránt, egyszerűen muszáj lenyomnia másokat. A narcisztikus egyszerűen jól érzi magát attól, hogy másokat lenéz, mert ezáltal saját magát nagyobbnak tudja érezni, egy igazi győztesnek.

Mivel a narcisztikusnak általában arrogáns és fennhéjázó a viselkedése vagy az attitűdje, csupán néhány emberre hajlandó időt és figyelmet fordítani. A jelentéktelen emberek igazából nem érdemlik meg a figyelmét.

És az a narcisztikus ember, aki képes jól kifejezni magát, óriási rombolást tud végrehajtani egy szegény, mit sem sejtő áldozat lelkében. Ennek egyik példája az az interneten megmutatkozó gyűlölet, amely az utóbbi években robbanásszerű növekedésnek indult. A narcisztikus ember tökéletesen profi abban, hogy miként lehet leugatni az olyanokat, akiket különböző okokból nem kedvel. Teljesen mindegy, hogy az áldozat elkövetett-e valamit vagy sem. Miután a narcisztikus ember minden erkölcsi törvény felett áll, tehát hite szerint joga van azt tenni, amit csak akar, és nagyobbnak is érzi magát azáltal, hogy mások jelentőségét kicsinyíti, rengeteg időt képes fordítani arra, hogy olyanokra támadjon, akiket lenéz. Az effélék néha egyszerűen közönséges zsarnokok és zaklatók.

Rendkívül érzékeny a kritikára

Bizonyos emberek, akik az őszinte és nyílt beszélgetéseket részesítik előnyben, szívesen mondanak kritikát, a narcisztikus ember esetében azonban ez csak egyetlen irányban működik: amíg neki joga van kritizálni és leszólni másokat, addig ő maga jóformán semmi effélét nem tűr. Mivel a kritika annak egyértelmű jele, hogy a világ nem vette észre a narcisztikus ember nagyságát, gyorsan jön a reakció, nemritkán hirtelen fellobbanó düh formájában. És vele együtt persze a bosszúvágy.

A kritikát többféle módon lehet értelmezni. Részben lehet valódi kritika, tehát például negatív véleményt mondasz a narcisztikus ember valamiben mutatott teljesítményéről. De jelentheti azt is, hogy nem dicséred meg őt kellőképpen, vagy nem törsz ki a láttán elég hangos üdvrivalgásban. Amíg nem úgy viselkedsz, ahogyan azt a narcisztikus ember elvárná tőled, bármikor robbanhat a bomba.

Nem érzi, hogy neki is követnie kellene a szabályokat

Az előző pont nemritkán ezzel a következménnyel jár: miután a narcisztikus ember önmagát hihetetlenül különlegesnek és unikálisnak éli meg, ez azzal az érdekes hatással jár, hogy a többiek által betartott társadalmi szabályok rá nem érvényesek. Lehet szó bármiről: betartani a sebességkorlátozást, vagy felelősséget vállalni az elvégzett munkáért. Ráadásul, ha az ember úgy érzi, hogy neki igazán nem kell követnie a játékszabályokat, amelyek egy normális társadalomban irányadók, akkor aztán tényleg ki fog tűnni az illető. Persze képes a narcisztikus ember arra is, hogy megerőltesse magát és kedves, udvarias és szívélyes legyen, de mivel igazából nem érzi azt, hogy szükséges így viselkednie, a maszk hamar lehull, ha provokáció éri.

Ez az egyik oka annak, hogy a narcisztikus emberek csak ritkán igazán közkedveltek. Persze minden további nélkül lehetnek csodálóik, akik állandóan rajtuk lógnak, de valójában senki sem kedveli őket: nem követik a szabálykönyvet, ami miatt tökéletesen beszámíthatatlanná válnak. És hosszú távon ezt nem sokan viselik el a környezetükben. Az ismerősi kapcsolataik alighanem jóval felszínesebbek, mint amennyire ők ennek tudatában vannak.

Mindig önmagát tolja előtérbe

Minden mondatuk, minden gondolatuk önmagukkal kezdődik. Úgy gondolom, szerintem, az a véleményem, azt szeretném, azt akarom, azt követelem… Mivel a narcisztikus ember saját magát látja mindenben bajnoknak, mindig hangsúlyozni fogja önnön erényeit. Mindezek mellé még informálja is a többieket önnön népszerűségéről, fontos ismerőseiről és kapcsolati hálózatáról. Ez a grandiózus önkép egyik variánsa, és amikor a narcisztikus ember szünet nélkül azt ecseteli, hogy ő személy szerint mivel járult hozzá a világ folyásához, ennek rendszerint furcsa hatása lesz. Több ez annál, mint ha valaki állandóan csakis magáról beszél.

A legkevésbé sem kizárt, hogy a narcisztikus ember jótékony célokra adakozik, de csakis akkor, ha szétkürtölheti az egész világban, hogy mit tett. Az oka roppant egyszerű: dicséretet akar bezsebelni a hatalmas szívéért. Az, hogy ezer koronát adományozzon egy gyermekmentő szervezetnek, még csak az első lépés, önmagában nem elegendő. Erről utána ugyanis egy posztot is muszáj kiraknia az Instagramra vagy a Facebookra (vagy leginkább mindkettőre), hogy begyűjthesse utána képzelt rajongói táborának harsogó ovációját.

Nyugtalanító módon igen gyakran lehet narcisztikus embereket találni mindenféle jótékonysági szervezet magasabb beosztású dolgozói között. Ők azok, akik a legkevesebbet dolgoznak, de a leggyorsabban haladnak felfelé a ranglétrán, főként azon kollégáik vagy igáslovaik rovására, akik valóban egész életüket a jótékonysági munkának szentelték.

Úgy érzi, hogy neki mindenből a legjobb jár

A narcisztikus ember határozott véleménye az, hogy neki mindenből a legjobb jár, amit a világ csak nyújthat. Az, hogy a legjobbra törekedjenek, hogy elérjék a tökéletességet, egyfajta hajtóerőként funkcionál. Amiképpen a kisgyerek is úgy érzi, hogy megtehet bármit, ami eszébe jut, így érzi a narcisztikus ember is, elvégre neki ez jár: hogy elvegye azt, amit akar, hogy megalázzon vagy letaposson másokat, hogy a legmagasabb fizetést kapja a legkevesebb munkáért – neki minden efféléhez természetes joga van.

Továbbá születési előjoguknak tekinthető, hogy a legelőkelőbb környék legelegánsabb házában lakjanak, övék legyen a legdrágább autó, a legmárkásabb ruhák. A sort lehetne még folytatni. Ha a narcisztikus ember meg akar szerezni valamit, az azért van, mert azt képzeli, hogy joga van hozzá – ennél több érv pedig igazán nem kell. Akármilyen kevéssé is logikus ez, az ő fülükben tökéletesen racionálisan cseng. És miután mindenfajta jutalmat azonnal meg akarnak kapni, gyakran a rövidebb utat választják.

Vonzza a hatalom és a hírnév

A narcisztikus ember számára a hatalom és a hírnév egyértelműen pozitív töltetű fogalom. Elvégre ez a két dolog éppen az ő értéküket hangsúlyozza, amire mindenkinek fel kellene figyelnie. Márpedig a figyelem roppant fontos számukra, és vicces módon nem feltétlenül csupán a pozitív figyelem: a negatív figyelem is jobb, mint a figyelem teljes hiánya. A narcisztikus ember ezen a ponton éppen olyan, mint a kisgyerek.

Ennek a következménye az, hogy a narcisztikusok a pszichopatákhoz hasonlóan gyakran arrafelé húznak, ahol hatalom van, és amerre a figyelem irányul. Abból viszont probléma lehet, ha mások nem tartják őket figyelemre méltónak. Amennyiben nem kapják meg azt a megerősítést, amire szükségük van, akár még enyhe depresszió is sújthatja őket.

Állandó megerősítést követel

Sok ember keményen dolgozik és élvezi azt a megerősítést, amivel siker esetén a környezetük megajándékozza őket. De ennyi, nem több: megelégszenek annyival, hogy elfogadták őket.

Nem úgy a narcisztikus ember: ő csak akkor képes létezni, ha állandó megerősítést kap. És mivel azt képzeli, hogy joga is van hozzá, állandóan még többet akar belőle. Lehet ő a főnök jobbkeze, aki csakis azért szaladgál folyton felettesének ügyeit intézve, hogy utána azt hallgathassa, hogy ő bizony milyen ügyes és nélkülözhetetlen. De lehet ez a főnök is, aki unos-untalan tortával vendégeli meg a személyzetet, hogy aztán azt hallja vissza, mennyire népszerű is ő.

A narcisztikus egyszerűen kiköveteli a megerősítést, és ezt a környezet számára igazán nem könnyű feldolgozni. Hogyan képes valaki egész álló nap azt hallgatni, hogy milyen jóvágású, jól öltözött, ügyes, sikeres és népszerű?

Megtévesztő és manipulatív

A narcisztikus gyakran rendkívül hatékonyan képes felismerni embertársai gyengeségeit, és ezeket aztán nemritkán áldozatai ellen fordítja annak érdekében, hogy becsapja és átverje őket. Tulajdonképpen a természetében van kódolva az, hogy másokat kihasználjon. Általában közömbös mások érzései iránt, ami viszont ügyes manipulátorrá teszi őt. Mivel nem kifejezetten érdekli, hogy lebukik-e vagy sem, olyan szemtelenül képes fellépni, hogy nehezen hisszük el, hogy éppen becsap bennünket.

Milyen következtetéseket vonhatunk le idáig?

Ezek a nárcizmus alapvető jellemzői. Vannak pszichológiai eszközök, amelyek ezeket a tulajdonságokat viszonylag magas találati aránnyal képesek mérni, és a könyv későbbi részében be is mutatok egy ilyet. Ha az ember kellően sok pontot szerez az egyes területeken, akkor klinikailag narcisztikusnak tekinthető. Ezt a diagnózist azonban csak képzett szakemberek állíthatják fel, leginkább olyanok, akik éppen ennek a területnek a specialistái. Nem teheti ezt meg bármelyik pszichológus, sokan vannak ugyanis olyanok közöttük, akik szerint a nárcizmus – sőt még a pszichopátia is – kezelhető. Ez viszont egyszerűen a probléma helytelen felfogása.

Számos hétköznapi embernek vannak azonban nyilvánvaló narcisztikus tulajdonságai anélkül, hogy valaha is diagnózist kapna. És az kétségtelenül megállapítható, hogy a társadalmunk bizonyos esetekben díjazza is ezt a fajta viselkedést. Megnézünk majd ezek közül néhányat, és látni fogjuk, milyen kockázatok lehetnek; mint ahogy azt is megvizsgáljuk majd, hogy létezhet-e bármiféle előnye a nárcizmusnak.

2. FEJEZET

AMIKOR AZ EMBER EGY KICSIT KÜLÖNLEGESEBB A TÖBBIEKNÉL

Ne feledd: egyedi vagy.

Mint ahogyan mindenki más is.

Margaret Mead

Egyedi vagy? Alighanem igen, de ugyanakkor kénytelenek vagyunk azt is megállapítani, hogy legnagyobb valószínűséggel minden ember egyedi abból a megfontolásból, hogy milyen emberré alkotta meg a természet.

Minden embernek egyedi DNS-e van. A DNS-szálak minden élőlény esetében különbözőképpen néznek ki. Rengeteg minden néz ki hasonlóan, de most ne foglalkozzunk a nehezen emészthető tudományos terminusokkal, főleg azért, mert ez egyébként is csupán egy nagyon kis összetevője annak a ténynek, hogy egyedi teremtmény vagy. Ha megnézünk más tényezőket, akkor találunk sok mindent, ami egyedi. Egyéniségként, ha nem is száz százalékig vagy egyedi, hát majdnem száz százalékig.

Vagyis hát – tulajdonképpen mi is számít egyediségnek egy ember személyiségében?

Egészen pontosan mennyire lehetünk egyediek?

Melyik nemhez tartozol? Bármit válaszolsz is, az emberiségnek hozzávetőlegesen ötven százalékától máris különbözöl. Hány éves vagy? Az emberiségnek csak töredéke éppen annyi idős, amennyi te. Ezen a bolygón hány embernek van pontosan olyan képzettsége, mint neked? Hány embernek ugyanolyan a társadalmi és családi háttere, a havi jövedelme? Tartozol bármelyik vallási felekezethez? Mit gondolsz az éghajlatváltozásról? Mi a politikai felfogásod? Házas vagy? Nem? Élettársi kapcsolatban élsz? Vannak gyermekeid? Miért? Vagy úgy, tehát nincsen gyermeked? És miért?

Mi a helyzet a szabadidős tevékenységekkel? Milyen ételeket eszel szívesen, és melyek azok, amelyeket szívből gyűlölsz? Milyen magas vagy? Jól végzed a munkádat? A munkaidődnek mekkora részében dolgozol valójában? Megbízható embernek tartod magad, aki többnyire mindig betartja az ígéreteit?

Alapos vagy, vagy inkább hanyag? Milyen a temperamentumod? Az egytől huszonhárom millióig terjedő skálán – amelyben a huszonhárom milliót a világ legszuperebb számítógépe jelenti, az egy pedig leginkább egy halottat: milyen gyorsan vagy képes döntést hozni? Koránkelő vagy, vagy inkább éjjeli bagoly? A homlokodhoz szorítanak egy pisztolyt és megkérdezik, hogy kutya vagy macska. Melyiket választanád?

Ha minden tényezőt felsorolunk, amelyek révén lehetséges volna egy egyént meghatározni, akkor megállapíthatjuk, hogy bizony nem csupán a DNS-ed tesz téged egyedivé hétmilliárd másik ember között.

Gyakran hangsúlyozzák, hogy sokkal inkább a hasonlóságunkra kellene fókuszálnunk, semmint a különbségekre. Ugyan értem én, hogy mit is szeretnének ezzel mondani, mégis azt hiszem, hogy némi félreértés uralkodik azzal kapcsolatban, hogy valójában miféle értelme is van az unikalitás hangsúlyozásának. Több mint naiv dolog azt hangsúlyozni, hogy mindannyian egyformák vagyunk, hiszen, amint azt az előbb kifejtettem, éppen hogy egyediek vagyunk mindannyian.

Amikor az ember nem csupán egyedi, de elképesztően különleges is

A következtetés igen érdekes. Azt állítani, hogy egyediek vagyunk, miközben a többiek is azok, tökéletesen értelmetlen. Elvégre, ha mindenki egyedi, akkor a szó rögtön el is veszíti értelmét. Az egyéni jelentése: fajtájában egyedülálló. Ebben nincsen semmi különleges.

De rendben van, megállapíthatjuk, hogy egyediek vagyunk, anélkül azonban, hogy a tapasztalt különbségeket értékelnénk. A kihívás pontosan abban rejlik, hogy elfogadjuk a különbségeket anélkül, hogy egyúttal értékelést is kapcsolnánk hozzá. Azt állítani, hogy egy bizonyos tulajdonság jobb vagy rosszabb egy másiknál, szerintem problémákat vet fel.

Most talán azt kérdezed magadtól, hogy mit is akar mondani ez a fickó ezzel az egésszel.

Az, hogy egyediként definiálod magad, egyszerűen annyit jelent csupán, hogy senki sincsen, aki pontosan olyan lenne, mint te.

Az azonban, hogy valaki különlegesnek tartja magát, nem ugyanaz. Ha azt mondod, hogy különleges vagy, az annyit tesz, hogy van benned valami specifikus, ami nem sok másik emberben van meg. Ebben az is benne van, hogy egy kicsit több vagy másoknál. Nem csupán egyedi vagy, mert van valami különleges tulajdonságod, egy adottság, talán lélek, amit most közelebbről meg fogunk vizsgálni.

Különleges vagy, fantasztikus, csodálatos, megtehetsz bármit, mert te egyszerűen… te vagy.

Előre is elnézést kérek ezért, de az igazság az, hogy statisztikailag nézve nem valószínű, hogy kifejezetten különleges vagy. Ugyanis a bolygón élő embereknek csupán egy elenyészően kis része mondhatja el magáról, hogy valóban különleges.

És ez az a pillanat, ahol a narcisztikus emberek igyekeznek a mi rovásunkra pontokat gyűjteni.

A különlegesség kockázatai

Talán helytelen ez a szakaszcím. Könnyen lehet, hogy egyáltalán semmi baj sincsen azzal, ha valaki valóban különleges. Tehát nem csupán egyedi vagy, de tényleg rendelkezel is valami olyasmivel, amivel emberek milliói számára vagy képes olyan dolgot adni, amivel valóban segíted az életüket: Isaac Newton, Teréz anya, Albert Einstein, Nelson Mandela, Marie Curie, Bill Gates, William Shakespeare, Beyoncé.

A különlegesség természetesen valami pozitív dolog. De kizárólag egyetlen feltétellel: hogy az ember valóban különleges.

Legyünk őszinték. Mi, az emberek többsége, nem rendelkezünk semmi olyan felülmúlhatatlan, elképesztő tehetséggel, ami hősökké tudna emelni minket. Saját magamról például pontosan tudom, hogy egyetlen olyan területen sem vagyok természetes tehetség. Vannak dolgok, amikben tűrhetően jó vagyok. Bizonyos területeken kifejezetten otthonosan mozgok. Ez azonban nem a magzatvízzel együtt érkezett. Azokat a készségeket, amelyekkel rendelkezem, mind tanulnom kellett.

Valahol itt kezd el kikristályosodni egy kínzó probléma: ugyan nem találkoztam túl sok egyértelműen különleges emberrel, néhány olyannal azonban igen, akik egész egyszerűen egyedülállók voltak. Az olyasféle emberekre gondolok itt, amilyenek mi magunk is szeretnénk lenni, de fájdalmas módon kénytelenek vagyunk beismerni, hogy az effélékkel még csak össze sem mérhetjük magunkat.

Viszont annál több olyan emberrel hozott össze a sors, akik úgy viselkedtek, mintha különlegesek lennének.

A különlegesség legfőbb kockázata nézetem szerint abban rejlik, hogy sokan akarnak ilyenek lenni: különlegesek, olyanok, akik valamilyen kirívó tulajdonsággal rendelkeznek. Akik mintha többek volnának nálunk. A különlegesség egyszerűen azt jelenti számukra, hogy jobbak másoknál.

Akkor hát hogyan válik az ember különlegessé?

A válasz minden bizonnyal a génállomány-kutatásban gyökerezik, elrejtve sok réteg rendkívül komplex hipotézis alatt, amely mind azt latolgatja, hogy miként születnek bizonyos egyének olyan tulajdonságok birtokában, amelyekkel szinte senki más nem rendelkezik. Tudjuk azt, hogy személyiségünket az öröklés és a környezet keveréke formálja, alakítja. Biológusok, pszichológusok és más szakemberek vitáinak tárgya az, hogy mindez egészen pontosan hogyan működik. Nem állíthatom, hogy ebben a kérdésben többet értenék az egyszerű alapoknál.

Valami mást azonban tudok: az ember nem lesz különleges csakis attól, hogy bebeszéli magának, hogy az. Attól sem lesz különleges, hogy valaki más állítja róla ugyanezt. Ha az anyukád azt mondogatta neked, hogy igazán különleges vagy, legjobb, ha azonnal tisztázod vele, hogy mit is értett ezalatt egész pontosan.

Az emberiség 99,9 százaléka alighanem kénytelen elfogadni azt a tényt, hogy bár talán egyediek vagyunk, de különlegesek semmiképpen. De ez talán nem is olyan nagy probléma. Mármint persze abban az esetben, ha nem vagyunk narcisztikusok. Akkor ugyanis ez az egész érvelés felér egy halálos tőrdöféssel.

3. FEJEZET

A SÖTÉT TRIÁSZ TÖBBI TAGJA

Néptelen a pokol – köztünk vannak az ördögök.

William Shakespeare

Nem a nárcizmus az egyetlen nyugtalanító személyiségzavar, ugyanis vannak más, jóval komolyabb változatai is ennek a legkevésbé sem elbűvölő viselkedésnek. Enyhén komor összefoglaló néven sötét triászként emlegethetünk három komoly személyiségzavart, amelyek veszélyesek lehetnek a környezetre nézve. Nincsenek tűpontos, jól látható határok e három személyiségzavar között, és egyes vonások több zavar esetében is megjelennek.

Közös bennük az önteltség, valamint a mások ellen irányuló, manipulatív viselkedéssel kombinált grandiózus önkép.

A sötét triász három személyiségzavara a következő:

a pszichopátia, a machiavellizmus, és természetesen a nárcizmus.

Mostanra elhagytuk már azt a viselkedési szürke zónát, amelyek ugyan idegesítőek tudnak lenni, de mégis normálisnak tartjuk őket. Most már nem öntömjénezésről beszélünk, amikor az efféle viselkedéseket írjuk le, hanem olyan jellegű, veszélyes viselkedési mintázatokról, amelyek mindenkit fenyegetnek, akik ezekkel valamiképpen kapcsolatba kerülnek. Az ilyen zavarban szenvedő emberek közelébe kifejezetten nem ajánlatos kerülni, sőt talán még veszélyes is.

Sajnos azonban rengeteg félreértés uralkodik (például a közösségi médiában és az internet más felületein) azzal kapcsolatban, hogy pontosan mit is takarnak ezek a fogalmak. Néha teljesen egybemossák ezt a három fogalmat, ami még fontosabbá teszi, hogy kibogozzuk például a pszichopátia és a nárcizmus között lévő nyilvánvaló különbségeket. Mert bár részben valóban összefüggnek, azért mégsem ugyanaz ez a két dolog.

Pszichopátia

Miután néhány évvel ezelőtt egy egész könyvet szenteltem a pszichopaták témakörének, itt és most csupán rövid összefoglalót fogok adni. A pszichopata olyan személy, aki úgy néz ki, mint te, többnyire úgy beszél, mint te, és nagy általánosságban úgy is viselkedik, ahogyan te. De mégsem olyan, mint te, a legkevésbé sem. A felszín alatt olyan dolgok működnek, amiről még álmodni sem mernél.

A pszichopata ember társadalmunk legvészjóslóbb jelensége. Ha el kívánja érni a céljait, nem léteznek semmifajta korlátai. Ha valaki az útjában áll, nem válogat az eszközökben. Elrejtőzhet közöttünk, mint a báránybőrbe bújt farkas, de idővel mindenképpen leleplezi magát. Csakhogy olyankor többnyire már késő.

Extrém módon manipulatív, és szinte bárkit képes meggyőzni bármiről. Téged is, engem is. Félelmetesen jó abban, hogy megtalálja mások gyengeségeit, és ezeket megtámadva szerezzen magának előnyöket.

A pszichopátia mérésére sok ellenőrzőlista létezik, de ezek közül is az alább található használatos a leggyakrabban, amelyet David Hare, a pszichopátiát évtizedek óta kutató pszichológus készített.

Hare ellenőrzőlistája, átdolgozott, PCL-R verzió, 2016:

1. Bőbeszédű / felszínesen sármos.

2. Megnövekedett önkép / grandiózus.

3. Hiányzik belőle a megbánás és a bűntudat képessége.

4. Hideg / hiányos empatikus képességek.

5. Megtévesztő / manipulatív.

6. Sekélyes érzelmi élet.

7. Impulzív.

8.Hiányos önkontroll.

9. Izgalom szüksége / könnyen beleun a dolgokba.

10. Felelőtlen.

11. Korán megmutatkozó viselkedési problémák.

12. Antiszociális viselkedés felnőttkorban.

13. Patologikus hazudozó.

14. Parazita életmód.

15. Promiszkuus szexuális viselkedés.

16. Nincsenek realisztikus, hosszú távú céljai.

17. Nem vállal felelősséget a cselekedeteiért.

18. Fiatalkori bűnözés.

19. Feltételes szabadlábra helyezéskor történő kihágás.

20. Bűnügyi sokoldalúság.

Az ellenőrzőlista pontozása a teoretikus nullától (ami nem fordulhat elő, még veled vagy velem sem, elvégre mindannyian hazudtunk már életünkben) a maximális negyven pontig történik. Mindegyik viselkedést külön-külön megnéznek, és megállapítják, hogy egyik vagy másik milyen gyakran jelenik meg. Ha gyakorlatilag nem fordul elő ilyesmi, az 0 pontot jelent. Ha néha megtörténik, az 1 pont, ha viszont rendszeresen, az 2 pont. Ha kellően sok specifikus viselkedés kellően egyértelmű gyakorisággal mutatkozik meg egy bizonyos embernél, azt pszichopatának lehet nevezni.

Ahhoz viszont, hogy valakit valóban pszichopataként lehessen kategorizálni, azt klinikailag teszi meg egy hozzáértő – márpedig az ilyesmi nem történik meg egy kávészünet alatt. Mintázatokat meglátni hosszú időbe telhet, kivált úgy, hogy számos intelligens pszichopata megtanulta már, miként rejtőzhet el közöttünk, a tömegben.

Hol húzódik a pszichopátia határa? Függ ez kissé attól is, hogy a világ mely pontján tartózkodunk éppen: Nagy-Britanniában például azt találták ki, hogy 25 pont fölött már pszichopatának tekinthető valaki, míg ugyanez az érték az USA-ban 30 pont. Hogy ez miként lehet – őszintén szólva nem tudom. Nem találtam semmifajta valódi indokot ennek magyarázatára, inkább egyszerűen arról van szó, hogy különböző emberek különböző módon ítélték meg a dolgot. Annak ellenére, hogy az USAban több pontot kell elérni ahhoz, hogy valakit pszichopataként diagnosztizáljanak, arányaiban mégis több ilyen beteg található ott, mint Európában. Ennek magyarázatára sem találtam semmifajta adatot.

De ha valaki 15 pontot ért el, már akkor óvatosságra intik a kérdéses személy környezetében élőket, egy ilyen pontszámot elért ember ugyanis problémát jelenthet.

Nagy általánosságban elmondható az, hogy egy pszichopata rendelkezik minden olyan tulajdonsággal, amivel a narcisztikus is, plusz még annál többel. A pszichopata semmilyen eszköztől nem riad vissza. Számára nem jelent problémát megszegni a törvény szavát, ő ugyanis nem kifejezetten törődik a következményekkel. Persze jobb, ha nem csukják le és továbbra is szabadon mozoghat, de a kockázatokkal mit sem törődve úgyis megteszi, amit a szeszélye diktál. Gyakran nehezen küzdi le impulzusait, ami miatt bajba is kerülhet. Agyának érzelmi központja teljesen le van zárva, emiatt pedig nem érez félelmet, stresszt, nyugtalanságot, empátiát, szeretetet, vagy bármi más olyan érzelmet, amit mi többiek nap mint nap cipelünk magunkkal. Másokat kihasználni éppoly könnyű számára, mint vacsorát rendelni a helyi vendéglőben. Bármikor képes hazudni. Állítsa csak meg őt a rendőr, miközben egy hullával a csomagtartóban furikázik, neki bizony egy jottányit sem megy fel a pulzusa.