Ingary-trilógia 3.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Diana Wynne Jones: House of Many Ways

HarperCollins Children’s Books, 2009

Fordította: Laukó Viktória

Copyright © 2008 by Diana Wynne Jones

Hungarian translation © Laukó Viktória, 2024

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Márton Zsófia

Cover art © 2023 Josee Shimazaki

Cover design © HarperCollinsPublishers Ltd 2023

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Dobos Attila, Varga Virág

ISBN 978-963-432-261-0

gabo.hu

facebook.com/ CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

A Ciceró Könyvstúdió könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Tartalom

I. fejezet

Amelyben Charmain szinte önként jelentkezik, hogy gondját viselje egy varázsló házának

II. fejezet

Amelyben Charmain felfedezi a házat

III. fejezet

Amelyben Charmain egyszerre több különböző varázslaton dolgozik

IV. fejezet

Amelyben bemutatkozik Rolló és Peter, Lelenc pedig rejtélyes változásokon megy keresztül

V. fejezet

Amelyben Charmain vendégül látja aggódó édesanyját

VI. fejezet

Amelynek köze van a kék színhez

VII. fejezet

Amelyben sok-sok vendég érkezik a királyi palotába

VIII. fejezet

Amelyben Peternek meggyűlik a baja a vízvezetékekkel

IX. fejezet

Amelyben bebizonyosodik, hogy William bácsi házából végtelen számú út nyílik

X. fejezet

Amelyben Hunyor felül a tetőre

XI. fejezet

Amelyben Charmain rátérdel egy tortára

XII. fejezet

Amelyben sok a mosás és a luboktojás

XIII. fejezet

Amelyben Calcifer igencsak tevékeny

XIV. fejezet

Amely ismét tele van koboldokkal

XV. fejezet

Amelyben a kis Hunyort elrabolják

XVI. fejezet

Amely bővelkedik szökésekben és felfedezésekben

A Ciceró Könyvstúdió e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Unokámnak, Ruthnak,
továbbá Sharyn szennyesének,
valamint Lilly B.-nek

I. fejezet

Amelyben Charmain szinte önként jelentkezik, hogy gondját viselje egy varázsló házának

– Charmainnek kell megtennie – mondta Sempronia néni. – Nem hagyhatjuk ilyen gondokkal magára William bácsit.

– Mármint a nagyapád testvérét? – kérdezte Mrs. Baker. – Ő nem… – Köhintett, és halkabbra vette a hangját, mert amit mondani készült, az nem volt túl kellemes. – Nem egy varázsló?

– Dehogynem – bólintott Sempronia néni. – Csakhogy, tudod… – Ő is halkabbra fogta kissé, és csak azután folytatta. – Daganat van a testében, és csak az elfek segíthetnek rajta. Elviszik meggyógyítani, és valakinek vigyáznia kell a házra. Hiszen a bűbájok megszöknek, ha nem figyelnek oda rájuk. Én viszont túlságosan elfoglalt vagyok, semmint hogy elvállalhassam. Már a kóbor kutyák megsegítése is…

– Ismerős. Ebben a hónapban a szokottnál is több megrendelés érkezik esküvői tortára – mentegetőzött sietve Mrs. Baker is. – Sam épp ma reggel mondta, hogy…

– Akkor hát nem maradt más, csak Charmain – döntötte el a kérdést Sempronia néni. – Már elég idős hozzá.

– Hát… – mondta bizonytalanul Mrs. Baker. Szinte egyszerre fordultak a nappali túlsó sarka felé, ahol Mrs. Baker lánya üldögélt, és – mint mindig – mélyen belemerült egy könyvbe. Magas, vékony alakja előrehajolt, hogy elcsíphesse azt a kevéske napfényt, ami utat talált Mrs. Baker muskátlijai között. Vörös haját hiába tűzte fel, az leginkább mégis egy madárfészekre hasonlított. Orra hegyén szemüveg csücsült. Olvasás közben egy hatalmas, gazdagon töltött lepényt majszolgatott, amelyet apja készített. Morzsák potyogtak a könyvére, amiket csak akkor söpört félre a lepénnyel, ha az éppen olvasott oldalra hullottak.

– Kicsim… hallottad, mit mondtunk az előbb? – kérdezte aggódó tekintettel Mrs. Baker.

– Nem – felelte tele szájjal a lány. – Mit?

– Akkor megegyeztünk – bólintott Sempronia néni. – Te majd szépen elmagyarázod neki, Berenice kedves. – A nő felállt, méltóságteljesen eligazgatta selyemruhájának merev ráncait, és a szintén selyemből készült napernyőjéért nyúlt. – Holnap reggel visszajövök a lányért – erősítette meg az egyezséget. – Most jobb, ha megyek, és elmondom szegény William dédnagybácsinak, hogy Charmain vigyáz majd helyette a dolgaira.

Sempronia végigsuhant a nappalin, hátrahagyva Mrs. Bakert, aki azt kívánta, bárcsak ne lenne férje nagynénje olyan gazdag, és ne osztogatna parancsokat. Ezenkívül azon töprengett, hogyan magyarázza majd el a helyzetet Charmainnek, Samről nem is beszélve. Sam sosem engedte, hogy a lányuk olyasmit csináljon, ami nem teljesen tiszteletre méltó. Hasonlóképp volt ezzel Mrs. Baker is, kivéve, ha Sempronia néni közbeszólt.

Eközben Sempronia néni beszállt fürge kis pónifogatába, és a város másik végébe hajtatott, ahol William bácsi élt.

– Mindent elrendeztem – jelentette be Sempronia, amint keresztülvitorlázott a dolgozószobába vezető mágikus ajtók során. William bácsi komoran jegyzetelgetett, mikor Sempronia belépett. – Az unokahúgom, Charmain idejön holnap. Kikísér, amikor menned kell, és ápol majd, amikor visszatérsz. A köztes időben pedig ügyel a háztartásra.

– Milyen kedves tőle – felelte William bácsi. – Akkor, gondolom, jártas a mágiában is, nemdebár?

– Fogalmam sincs – vont vállat Sempronia. – De annyit biztosan tudok, hogy soha nem emeli fel a fejét a könyveiből, nem volt még köze házimunkához, és a szülei szinte kegytárgyként bánnak vele. Bizonyára jót fog tenni neki, hogy a változatosság kedvéért valami átlagemberhez illőt csinálhat.

– Jaj, nekem! – sóhajtott William bácsi. – Köszönöm, hogy figyelmeztettél. Bizonyos előkészületeket kell hát tennem.

– Tegyél – bólintott a nő. – És jobb, ha gondoskodsz arról, hogy bőven legyen élelem a számára, mikor ideér. Még soha nem láttam lányt, aki ennyit evett volna. És mindezek ellenére olyan vékony, mint egy boszorkány seprűje. Sosem értettem igazán. Tehát reggel idehozom, mielőtt még az elfek megérkeznének.

Sempronia ezzel befejezettnek tekintette a beszélgetést, és hátat fordítva elvonult.

– Köszönöm… – motyogta a selyemtől susogó, fűzőtől merev hát felé erőtlenül William bácsi. – Hajjaj… – sóhajtott, mikor hallotta a bejárati ajtó csapódását. – Nos, rendben. Gondolom, jobb, ha az ember hálás a rokonainak.

***

Különös módon Charmain is egészen hálás volt Sempronia néninek. Bár tulajdonképpen nem örült olyan nagyon, amiért egy öreg, beteg varázslóra kell vigyáznia, akivel még csak soha nem is találkozott. „Azért engem is megkérdezhetett volna!” – mondogatta édesanyjának.

– Gondolom, tudta, hogy nemet mondanál, kicsim – próbálta békíteni Mrs. Baker.

– Lehet, hogy igen – felelte Charmain, majd arcán titokzatos mosollyal hozzátette –, de lehet, hogy nem.

– Szívem, nem várom el, hogy élvezd is – mondta félénken Mrs. Baker. – Nincs ebben semmi kellemes. Csak igazán kedves lenne tőled, ha…

– Tudod, hogy nem vagyok kedves – felelte dacosan Charmain, és felvonult a lépcsőn fehér, habos-fodros hálószobájába. Leült az íróasztalához, és elgondolkodva nézte ablakán át a felső-norlandi tetők, tornyok és kémények sorát, valamint a mögöttük elterülő kék hegyeket. Az igazat megvallva ez volt az a lehetőség, amire régóta várt. Elege volt már a tiszteletre méltó iskolájából, és nagyon elege az otthoni életből, abból, hogy édesanyja úgy bánik vele, mint valami nőstény tigrissel, amelyről senki sem tudhatja biztosan, hogy szelíd-e, és abból, hogy apja mindent megtilt neki, ami nem helyes, biztonságos vagy átlagos. Végre megkapta a lehetőséget, hogy elmenjen otthonról, és olyasmit csináljon – pontosabban éppen azt csinálhassa –, amit mindig is akart.

Már csak ezért is megérte elvállalni a varázsló házát. A kérdés már csak az volt, meg meri-e írni azt a bizonyos levelet.

Hosszú ideig gyűjtögette a bátorságot. Csak ült az asztalánál, és figyelte a hegycsúcsok között kergetőző fehér és lila felhőket, melyek dundi állatok és kecses sárkányok alakját öltötték magukra. Addig figyelte őket, míg végül lassan szétfoszlottak, és halvány ködként terültek szét a kék égen.

– Most vagy soha – sóhajtott végül. Feltette szemüvegét, ami a nyakában lógott egy vékony láncon, elővette legjobb tollát és legszebb levélpapírját. Olyan gyöngybetűkkel írt, ahogy csak tudott.

Felség!

Azóta szeretnék a könyvtárában dolgozni, mióta kiskoromban először hallottam hatalmas könyv- és kéziratgyűjteményéről. Bár tudom, hogy Ön és a lánya, Hilda hercegnő őfelsége személyesen is részt vesznek az időigényes és bonyolult feladatban, melynek során megpróbálják kategorizálni a Királyi Könyvtár anyagát, mindazonáltal mégis remélem, hogy talán értékelik felajánlott segítségemet. Elég idős vagyok ahhoz, hogy benyújtsam jelentkezésemet a könyvtári kisegítői posztra a Királyi Könyvtárba. Remélem, hogy Őfelsége nem találja majd tolakodónak kérvényemet.

Őszinte tisztelettel:

Charmain Baker

Felső-Norland, Kukorica utca 12.

Charmain hátradőlt, és újraolvasta a levelet. Semmi esélyem rá, gondolta, hogy egy ilyen felajánlást többnek vegyenek puszta pimaszságnál. Ám mégis úgy érezte, hogy maga a levél egészen jól sikerült. Az egyetlen kétséges rész az „elég idős vagyok” kezdetű mondat volt. Tudta, hogy ez alatt a legtöbben olyan embert értenének, aki már betöltötte huszonegyedik – vagy legalább tizennyolcadik – életévét, de végső soron nem érezte ezt akkora hazugságnak. Végül is nem fejtette ki, hogy pontosan mennyi idős. Viszont azt sem írta, hogy magasan képzett vagy rendkívül tanult lenne, mert tudta, hogy nem az. Még csak azt sem mondta, hogy a világon mindennél jobban szereti a könyveket, habár ez kétségkívül igaz volt. Remélte, hogy a könyvek iránti szeretete megmutatkozik a sorai között.

Tudom, hogy a király úgyis csak összegyűri és tűzre veti majd a levelem, gondolta. De legalább megpróbáltam.

Rendkívül bátornak és határozottnak érezte magát, mikor kilépett a házból, és feladta a levelet.

***

Másnap reggel megérkezett Sempronia néni a pónifogattal. Charmain felült a kocsira, maga mellé tette az útitáskáját, amit Mrs. Baker pakolt tele Charmain ruháival, valamint egy jóval nagyobb táskát, amit Mr. Baker tömött meg lepényekkel, édes süteményekkel, vajas kosárkákkal és gyümölcspitékkel. Ez a második táska olyan nagy volt, és olyan tömény sajtos, gyümölcsös, lekváros és fűszerekkel teli illatot árasztott, hogy a fogatot hajtó fiatalember hátrafordult, és vágyakozva szimatolt a levegőbe. Még Sempronia néni tekintélyt parancsoló orrcimpái is megremegtek.

– Hát éhezni, azt nem fogsz, te gyerek – csóválta a fejét. – Indulhatunk!

Ám a kocsisnak még meg kellett várnia, míg Mrs. Baker búcsúzóul magához öleli a lányát.

– Tudom, hogy bízhatok benned, kicsim. Jó, rendes és figyelmes leszel – mondta Charmainnek.

Hazugság, gondolta Charmain. Szemernyit sem bízik bennem.

Ezután édesapja sietett hozzá, hogy egy puszit nyomhasson az arcára.

– Tudom, hogy nem fogunk csalódni benned, Charmain – mondta.

Újabb hazugság, gondolta a lány. Tudod, hogy nem így lesz.

– Nagyon fogsz hiányozni, szívem! – tette még hozzá könnybe lábadt szemmel az édesanyja.

Na, ez már lehet, hogy nem hazugság!, gondolta némi meglepetéssel Charmain. Bár azt nem igazán értem, hogy egyáltalán mit szerethetnek bennem.

– Indulás! – hallatszott újra Sempronia néni szigorú hangja, és a kocsis ezúttal engedelmeskedett. Sempronia csak akkor szólalt meg újra, mikor a póni már néhány utcával arrébb poroszkált. – Figyelj, Charmain, tudom, hogy a szüleidtől mindig mindenből a legjobbat kaptad, és sosem kellett bepiszkolnod a kezed. Készen állsz arra, hogy most a változatosság kedvéért magadról gondoskodj?

– Ó, igen – felelte Charmain, és így is gondolta.

– És a házról és egy szegény öregemberről is? – folytatta Sempronia néni.

– Megteszem, ami tőlem telik – mondta a lány. Attól félt, hogy nagynénje rögtön visszafordulna, és hazavinné, ha nem ezt mondaná.

– Ugye jó oktatásban részesültél?

– Még zenét is tanultam – ismerte be kissé mogorván Charmain, majd sietve hozzátette –, de nem voltam benne túl jó. Tehát ne várd, hogy andalító dallamokat játsszak William bácsinak!

– Nem várom – felelte a néni. – A varázslók nagy valószínűség szerint akkor hallgatnak andalító dallamokat, amikor csak akarnak. Pusztán arra voltam kíváncsi, részesültél-e megfelelő alapozásban a mágia terén. Részesültél, ugye?

Charmain úgy érezte, mintha a belső szervei egyszerre kihullanának belőle valamerre lefelé, és magukkal rántanák a vért is az arcából. Be nem merte volna ismerni, hogy egy fikarcnyit sem konyít a mágiához. A szülei – főként Mrs. Baker a varázslást nem tartották helyes dolognak. Ráadásul az a városrész, ahol laktak, olyan tiszteletre méltó volt, hogy Charmain iskolájában sem tanult senki varázsolni. Ha bárki is ilyen közönséges tanulmányokat kívánt volna folytatni, annak keresnie kellett volna egy magántanárt. Charmain pedig tudta, hogy a szülei soha nem lennének hajlandóak fizetni hasonló leckékért.

– Nos… – kezdte zavartan, de Sempronia néni szerencsére beszélt helyette is.

– Egy mágiával teli házban lakni nem tréfadolog, remélem, tudod.

– Ó, sosem gondolnék rá tréfaként! – felelte komolyan Charmain.

– Helyes – bólintott a néni, és hátradőlt az ülésén.

A póni patái ütemesen kopogtak a köveken. Végigklappogtak a Palota téren, a királyi palota előtt, amelynek aranyteteje szikrázott a ragyogó napsütésben, majd át a Piactéren, ahová Charmain csak nagy ritkán mehetett. Vágyakozva nézett a standoknál vásárolgató és fecsegő emberek felé. Még akkor is visszafelé tekingetett, mikor elérték az óvárost. Itt az épületek a többi városrészhez képest hihetetlenül magasak és színesek voltak, és egyik sem hasonlított a másikra – mintha azon vetélkednének, melyiknek meredekebb az orma és melyiken díszeleg több, különösen elhelyezett ablak. Charmain már kezdett reménykedni, hogy William bácsi házában lakni talán sokkal érdekesebb lesz, mint várta. De a póni megállás nélkül baktatott tovább a szürkébb, szegényesebb negyedeken át. Aztán már szerény kis kunyhók előtt haladtak el, majd szántóföldek és sövények között, ahol egy óriási sziklaszirt vetett árnyékot az útra. Egyre ritkábban bukkant fel egy-egy kis kunyhó a sövénykerítések mögött. A hegyek egyre közelebbinek tűnve tornyosultak föléjük.

Charmain fejében már az is megfordult, hogy talán még Felső-Norlandot is elhagyják, és egy másik országba tartanak. De vajon melyikbe? Strangiába? Montalbinóba? Így utólag jól megdorgálta magát, amiért nem figyelt oda jobban a földrajzórákon.

Mikor gondolataiban eddig jutott, a kocsi lekanyarodott egy kis, egérszürke ház felé, amely egy hosszú előkert végében gubbasztott. Ahogy az alacsony vaskapu fölött átlesve megpillantotta úti céljukat, Charmain nagyon csalódottnak érezte magát. Ennél unalmasabb házat még soha nem látott. A barna bejárati ajtó mindkét oldaláról egy-egy ablak pillantott rá üresen, melyek fölött haragos szemöldökként húzódott a szintén egérszínű tető szegélye. Emeletnek nyoma sem volt.

– Itt is lennénk – jelentette ki vidáman Sempronia néni. Leszállt a fogatról, kitárta a kis vaskaput, és már indult is a bejárat felé. Charmain kelletlenül lépegetett utána, mögötte pedig a kocsis ment a lány két csomagjával. Az út két oldalán elterülő kertet, úgy tűnt, szinte kizárólag hortenziabokrok uralják. Volt köztük kék, kékeszöld és mályvaszínű is.

– Nem hinném, hogy a kertet is neked kell gondoznod – mondta könnyedén Sempronia néni. Hát azt remélem is!, gondolta Charmain. – William bácsinak, úgy tudom, van kertésze – folytatta a néni.

– Remélem, hogy van! – mondta Charmain. Pusztán a saját hátsó udvaruk nyújtotta azt a kevés tudást, ami a kertekről a rendelkezésére állt, ám abban csak egy hatalmas eperfa és egy rózsabokor árválkodott, valamint futóbabok az ablakpárkányon álló virágládákban, amelyeket édesanyja gondozott. Annyit tudott, hogy a növények alatt föld van, a földben pedig kukacok. Már a gondolatukra is megborzongott.

Sempronia néni fürgén koppintott néhányat a kopogtatóval, majd választ sem várva besietett, és vendéglátójuk után kiáltott:

– Hahó! Meghoztam Charmaint!

– Nagyon szépen köszönöm – hallatszott William bácsi hangja.

Az ajtón belépve rögtön egy áporodott levegőjű nappaliba lépett az ember, ahol egy dohos, fakóbarna karosszékben ülve várakozott William bácsi. Mellette egy jókora, bőrből készült bőrönd állt, mintha tulajdonosa már az indulást várná.

– Örülök, hogy megismerhetlek, kedvesem! – köszöntötte a bácsi Charmaint.

– Én is örvendek a szerencsének, uram – mondta udvariasan a lány.

Mielőtt bármelyikük száját újabb szavak hagyhatták volna el, Sempronia néni közbevágott:

– Rendben, azt hiszem, akkor én megyek is. Tedd csak le a csomagjait! – adta ki az utasítást a kocsisnak. A fiatalember engedelmesen lerakta a két táskát közvetlenül a bejárat mellé, és kisietett a szobából. Sempronia néni nagy selyemruha-suhogás közepette követte kocsisát, és csak menet közben szólt vissza: – Viszlát mindkettőtöknek!

Az ajtó hangos dörrenéssel csapódott be mögötte, magukra hagyva Charmaint és William bácsit.

William bácsi nem volt nagy termetű ember, és néhány ezüstös hajtincstől eltekintve, amelyeket keresztbe fésült meglehetősen boltozatos feje búbján, teljesen kopasz volt. Mereven, mégis hajlott háttal ült a karosszékben, és Charmainnek az volt a benyomása, hogy erős fájdalmai vannak. Meglepve tapasztalta, hogy megsajnálta az öregembert, mégis azt kívánta, bár ne vizsgálgatná őt ilyen merev tekintettel. A lány elszégyellte magát. A bácsi megfáradt, kék szemének alsó szemhéja bágyadtan fittyedt le, belseje vöröslött, mint a vér. Charmain majdnem annyira utálta a vért, mint a földigilisztákat.

– Tehát egy igen magas, hozzáértőnek látszó fiatal hölggyel állok szemben – szólalt meg William bácsi. Hangja fáradt volt, és szelíd. – Szerintem a vörös haj jó előjel. Nagyszerű. Mit gondolsz, boldogulsz majd a hellyel, amíg nem leszek itt? Attól tartok, kicsit nagy itt a rendetlenség.

– Nagyon remélem – felelte Charmain, bár a dohos kis szobában nem nagyon látta nyomát rendetlenségnek. – Elmondaná, mik is lesznek majd a teendőim? – Magában viszont azt gondolta: Bár bízom benne, hogy nem leszek itt sokáig. Csak válaszoljon a király a levelemre…

– Semmi különös – mondta a bácsi. – Csak az, ami minden háztartásban, persze megfűszerezve egy kis mágiával. Az igazat megvallva idebent mindenhol jelen van a varázslat. Mivel nem igazán tudtam, milyen szinten is állsz a varázslás tanulmányaidban, tettem bizonyos lépéseket…

Ilyen nincs!, gondolta Charmain. Azt hiszi, tudok varázsolni!

Próbálta félbeszakítani a bácsit, hogy megmagyarázza a helyzetet, de abban a pillanatban mindkettejük szava elakadt. A bejárati ajtó kitárult, és egy csapat magas, nagyon-nagyon magas férfi lépett a szobába. Majdnem mindegyikük fehér, orvosi ruhát viselt, és gyönyörű arcuk egyáltalán nem tükrözött érzelmeket. Szépségüket, magasságukat, közömbösségüket és mindenekfelett teljes szótlanságukat látva Charmain roppantul elbátortalanodott. A látogatók egyike gyengéden arrébb tessékelte a lányt, ő pedig el nem mert volna mozdulni új helyéről. Hirtelen esetlennek és zavartnak érezte magát. Csak némán figyelte, ahogy az elfek William bácsi köré csoportosulnak, és fölé hajtják vakítóan szőke fejüket. Charmain nem igazán tudta volna megmondani, mit is csináltak, de a bácsin a következő pillanatban már az övékhez hasonló köpeny fehérlett, és a hirtelen jött látogatók egyszerűen csak kiemelték őt a karosszékéből. Úgy tűnt, mintha a varázsló fejére három almanagyságú, piros valami ragadt volna. Charmain látta, hogy William bácsi elaludt.

– Izé… nem felejtették el a bőröndjét? – kérdezte az elfeket, akik már félúton jártak a kijárat felé.

– Nem lesz rá szüksége – felelte egyikük, aki nyitva tartotta az ajtót, hogy a többiek kényelmesen kivihessék rajta betegüket.

A kis csoport már el is indult kifelé a kerti ösvényen. Charmain sietve lépett az ajtóhoz, hogy még utánuk kiálthasson.

– Mennyi ideig lesz távol? – Hirtelen nagyon fontosnak tűnt számára, hogy megtudja, mennyi ideig is kell a házra vigyáznia.

– Ameddig szükséges – válaszolta most egy másik elf.

Még azelőtt semmivé váltak, hogy elérték volna a kertkaput.

II. fejezet

Amelyben Charmain felfedezi a házat

Charmain egy ideig csak nézte az immár üres kerti utat, majd becsapta a bejárati ajtót.

– És most mit csináljak? – kérdezte az elhagyatott, dohos szobától.

– Attól tartok, kedvesem, ki kell takarítanod a konyhát. – William bácsi fáradt, barátságos hangja mintha csak a levegőből szólt volna Charmainhez. – Elnézést kérek a sok hátrahagyott szennyesért. Kérlek, hogy további, részletesebb információkért nyisd ki a bőröndöm!

Charmain a táskára pillantott, és azt gondolta: Tehát William bácsi szándékosan hagyta itt.

– Egy perc – mondta a bőröndnek. – Még ki sem pakoltam.

Felkapta a csomagjait, és a bejárattal szemközti ajtóhoz ment velük, mely a szoba hátsó részéből nyílt – más ajtó nem is volt. Charmain megpróbálta kinyitni azzal a kezével, amelyikben a süteményes táska volt, majd – mivel nem járt sikerrel – áttette a csomagot a másik kezébe, és úgy próbálkozott. Végül mindkét táska a földön kötött ki. Így már az ajtó is megadta magát, és kiderült, hogy a konyhába vezet. Charmain egy ideig meg sem mert szólalni, csak bámult maga elé. Mikor kicsit összeszedte magát, és már a csomagjait is az ajtó mögött tudhatta, tovább bámészkodott.

– Micsoda rendetlenség! – állapította meg.

A konyha valaha kényelmes, tágas helyiség lehetett. Egyetlen, hatalmas ablakán át a hegyek felől áradt be a meleg napfény. Sajnos ebben a fényben még jobban lehetett látni a jókora halmokban álló tányérokat és csészéket. De nem csak a mosogatóban álltak: tele volt velük az edényszárító, és még a mosogató mellett, a földön is akadt belőlük. A napsugár ezután továbbvándorolt – Charmain döbbent tekintete követte az útját –, csak hogy aranyszín ragyogással vonjon be két, szennyessel jócskán megrakott vászonzsákot, szintén a mosogató mellett. A zsákok annyira dugig voltak tömve mosnivalóval, hogy William bácsi az utóbbi időben már csak polcnak használta őket a mosatlan lábasok és serpenyők számára.

Charmain tekintete lassan eljutott a szoba közepén álló asztalig. A bácsi, úgy tűnik, ezen tartotta a körülbelül harminc különböző teáskannáját, valamint hasonló mennyiségű tejeskorsót – nem is beszélve arról a pár darabról, amelyekben hajdan szószt tálalhattak fel. Ez így viszonylag rendben is lenne, gondolta Charmain, ha nem lennének ennyire mocskosak, az asztal pedig ilyen zsúfolt tőlük.

– Végül is, beteg voltál – morogta Charmain. Ezúttal nem jött válasz. Óvatosan közelebb lépett a mosogatóhoz, mert olyan érzése támadt, mintha valami hiányozna. Beletelt egy percbe, mire felfogta, hogy nincsenek csapok. Ez a ház talán már annyira a város szélén volt, hogy még a vízvezetéket sem fektették le. Ahogy kinézett az ablakon, kicsiny udvarra esett a tekintete, közepén egy nyomós kúttal.

– Szóval odakintről kell vizet behordanom, de utána mit csinálok vele? – kérdezte Charmain. Pillantása ekkor a sötét, üres kandallóra siklott. Mivel nyár volt, természetesen nem égett benne tűz, és tüzelőanyag sem volt. – Melegítsek vizet? – kérdezte. – Persze, egy koszos lábasban, és… és így belegondolva, hogyan mosakodhatok? Még csak meg sem fürödhetek? Egyetlenegy hálószoba vagy fürdő sincs itt?

A tűzhely mellett egy apró ajtót vett észre; odaszaladt, és – komoly erőfeszítéssel – kinyitotta. Úgy tűnik, ebben a házban minden ajtó kinyitásához legalább tíz ember erejére van szükség!, gondolta mérgesen. Szinte érezte is a mágia erejét, ami csukva tartja őket. Az ajtó túloldalán apró kamra volt. Polcai egy kis bödön vajtól, egy áporodott kenyértől és egy rejtélyes „Cibis Caninicus” címkéjű, szappanforgácsszerű izékkel teli zacskótól eltekintve teljesen üresek voltak. A helyiség hátsó falának támasztva további két teletömött szennyeszsákot talált.

– Azt hiszem, sikítok… – meresztette a szemét Charmain. – Hogy tehette ezt velem Sempronia néni? Hogy engedhette neki anya?

A kétségbeesés ezen pillanatában Charmain ott próbált menedéket keresni, ahol mindig is tette vészhelyzet esetén: egy könyvbe temetkezve. Konyhában várakozó csomagjait a zsúfolt asztalhoz húzta, majd elfoglalta a két szék egyikét. Kicsatolta az útitáskáját, orrára biggyesztette a szemüvegét, és buzgón ruhái közé kotort. A könyveit kereste, amelyeket odakészített édesanyjának, hogy pakolja be neki.

Ujjai csupa puha dolgot érintettek. Az egyetlen kemény tárgynak egy nagyobbfajta szappan bizonyult a mosdáshoz szükséges dolgai között. Charmain a szoba túlsó felén lévő üres kandallóba hajította a szappant, és tovább kutatott.

– Ezt nem hiszem el! – kiáltotta. – Biztos azokat tette be először, a legaljára.

Fejjel lefelé fordította a táskát, és semmit sem kímélve rázta ki tartalmát a földre. Gondosan összehajtogatott szoknyák, ruhák, harisnyák, blúzok, két kötött kabát, csipkés alsószoknyák, és akár egy évre is elegendő fehérnemű hullott ki belőle. Mindezek tetején landolt új pár papucsa. A táska immár teljesen kiürült. Charmain ennek ellenére alaposan áttapogatta a belsejét, mielőtt elhajította volna. Hagyta, hogy szemüvege visszahulljon a nyakába, és már a sírást fontolgatta. Nagyon úgy tűnt, hogy Mrs. Baker elfelejtette berakni a könyveit.

– Hát jó… – szólalt meg, miután leküzdötte a torkában keletkezett gombócot és a könnyeit. – Gondolom, csak azért, mert még nem igazán mentem el otthonról huzamosabb időre. Legközelebb, ha bárhová is megyek, magam pakolok be a táskámba, és egészen telerakom könyvekkel. Azért valahogy csak ki tudok jönni jól is ebből.

A jól kijövés jelen esetben azt jelentette, hogy némi helycsinálás után a zsúfolt asztalra emelte a másik táskáját is. Mindez négy tejeskorsó és egy teáskanna földre sodrásába került.

– Nem érdekel! – közölte a potyogó edényekkel. Ám megkönnyebbülésére az üres korsók egyszerűen visszapattantak a földről, és még a teáskanna sem tört el. Csak feküdt az oldalán, miközben a maradék tea lassan a padlóra csordogált belőle. – Talán mégiscsak van valami jó is ebben a varázslás dologban – jegyezte meg savanyúan a lány, miközben kihalászta a táskából a legfelső húsos lepényt. Térdei közé tűrte a szoknyáját, felkönyökölt az asztalra, és vigasztalásul hatalmasat harapott az ízletes finomságba.

Ekkor valami hideg és remegő dolog ért jobb lábához ott, ahol nem takarta a szoknya.

Charmain megdermedt, és még rágni sem mert. Ez a konyha teli van nagy varázscsigákkal!, gondolta rémülten.

A hidegség lassan végigtapogatta a lábát, és az érintést egy alig hallható, szinte suttogásszerű nyüszítés is követte.

Charmain végtelenül lassan hajtotta félre a szoknyáját és az asztalterítőt, majd lenézett. Az asztal alatt egy hihetetlenül apró és bozontos fehér kutyus ücsörgött, aki megindító tekintettel nézett fel rá, és egész teste remegett. Mikor észrevette, hogy Charmain őt vizslatja, felszegte rojtos, fehér fülét, és rövid, vékonyka farkával dobolni kezdett a padlón. Csak ezután mert megengedni magának egy újabb halk nyüszítést.

– Te meg ki vagy? – kérdezte Charmain. – Nekem senki sem szólt kutyáról.

– A neve Lelenc – hallatszott William bácsi hangja a semmiből. – Legyél vele nagyon kedves! Az úrfi kóbor kutyaként került hozzám, és úgy tűnik, minden halálra rémíti.

Charmain sosem volt magabiztos a kutyákat illetően. Édesanyja mindig azt mondogatta, hogy mocskosak és harapósak, sosem tartaná őket a házban, ezért Charmain mindig nagyon ideges lett, ha összefutott eggyel. De ez a kutya olyan aprócska volt, ráadásul hihetetlenül fehérnek és tisztának tűnt. Amúgy is úgy látszott, jobban megrémült Charmaintől, mint a lány tőle. A kutyus még mindig remegett.

– Jaj, ne félj már! – biztatta Charmain. – Nem foglak bántani.

Ám Lelenc csak reszketett tovább, és szánalomra méltóan pislogott Charmainre.

A lány felsóhajtott. Jókora falatot tört le a lepényből, és a kutyának nyújtotta.

– Tessék – kínálgatta. – Ezt azért kapod, mert mégsem vagy csiga.

Lelenc fényes, fekete orra reszketve közeledett a csemege felé. Biztatást várva pillantott fel a lányra, hogy komolyan gondolja-e, és csak aztán vette szájába óvatos-szelíden a falatot, hogy végül teljes egészében eltüntesse. Ekkor ismét Charmainre pillantott, mintha folytatást várna. A lányt magával ragadta a kutya udvariassága. Újabb falatot tört a lepényből. Majd még egyet. A végén fele-fele arányban osztoztak a finomságon.

– Ennyi volt – mondta Charmain, miközben lesöpört pár morzsát a szoknyájáról. – Valahogy ki kell húznunk ezzel a zsák kajával, mert nem nagyon látok más ehetőt a házban. De mondd csak, mit csináljak most, Lelenc?

A kutya már el is indult a hátsó ajtónak tűnő kijárat felé, és várakozva megállt előtte. Farkát csóválta, és halkan felnyüszített. Charmain kinyitotta az ajtót – amely művelet ugyanolyan nehéznek bizonyult, mint az előző két ajtónál –, és követte Lelencet a hátsó udvarra. Arra gondolt, most minden bizonnyal vizet kell engednie a mosogatáshoz. Ám Lelenc elhaladt a kút mellett, és a sarokban álló vén almafához ment. Ott felemelte rövidke lábát, és jólesőn könnyített magán.

– Értem – szólalt meg Charmain. – Ez az, amit neked kell tenned, nem pedig nekem. És nem úgy tűnik, hogy ezzel olyan jót tennél a fának, Lelenc.

Lelenc sokatmondó pillantást vetett a lányra, majd ide-oda kezdett szaladgálni a kertben, itt-ott megszaglászta a növényeket, és lábát fel-felemelve megjelölt néhány fűcsomót. Charmain látta rajta, hogy biztonságban érzi magát itt, az udvaron. Jobban belegondolva rájött, hogy ezzel ő is éppen így van. Meleg, megnyugtató érzés lengte be a helyet, mintha William bácsi védekező varázslatokkal vette volna körbe a háza táját. Charmain megállt a kút mellett, és felnézett a kerítés mögött meredeken magasló hegyekre. Enyhe szellő érkezett a magaslatok felől, hó és friss virágok illatát hozta, amely valahogy az elfekre emlékeztette Charmaint. Vajon oda, a hegyekbe vitték William bácsit?

Ajánlom, hogy mielőbb visszahozzák!, gondolta. Félek, hogy beleőrülök, ha egynél több napot itt kell töltenem!

A ház sarkánál kis fészer kapott helyet. Charmain elindult felé, hogy közelebbről is megvizsgálhassa, miközben a következőket motyogta.

– Gondolom, ásók, virágcserepek meg hasonlók.

De mikor kitárta a nehéz ajtót, egy hatalmas, rézből készült tartályt talált mögötte, egy mángorlót, és egy tűzrakó helyet a tartály alatt. Charmain alaposan szemügyre vett mindent, pont úgy, ahogy az ember megbámulja egy múzeum különös kiállítási tárgyait, mikor is eszébe jutott, hogy a saját udvarukban is áll egy hasonló fészer. Az a hely épp olyan rejtélyesnek tűnt, mint ez a mostani, mivel számára mindig tilos volt, hogy betegye oda a lábát. De azt tudta, hogy heti egyszer egy vörös kezű, lilás arcú mosónő érkezett, és rengeteg gőzt termelt abban a fészerben. A végén – valami csoda folytán – tiszta ruhák kerültek elő belőle.

Ó, egy mosókonyha!, gondolta Charmain. Úgy hiszem, hogy a szennyeszsákokat bele kell üríteni a tartályba, és utána vizet kell forralni. De hogyan? Kezdem azt hinni, hogy eddig üvegbúra alatt éltem.

– Bár ez valamilyen szinten jó is – mondta ki hangosan, a mosónő vörös kezeire és mályvaszín arcára gondolva. De ettől ez még nem segít nekem elmosni az edényeket, tette hozzá gondolatban. Vagy a fürdésben. Most saját magamat kéne felforralnom ebben a kádban? És mégis hol fogok aludni, az isten szerelmére?

Nyitva hagyta az ajtót Lelenc számára, és ismét bement a házba. Elmasírozott a mosogató és a több kupac mosogatnivaló, a zsúfolt asztal és saját, földre halmozott dolgai mellett, végül kinyitotta a szemközti ajtót. Mögötte most is a dohos nappali fogadta.

– Reménytelen! – kiáltott fel Charmain. – Hol vannak a hálószobák? És a fürdő?

William bácsi fáradt hangja hallatszott a puszta levegőből:

– A hálókhoz és fürdőszobákhoz fordulj balra, amint kinyitod a konyhaajtót, kedvesem! Kérlek, bocsáss meg minden rendetlenséget, amit találsz majd!

– Ó, tényleg? – Charmain visszanézett a nyitott ajtón át a konyhába. – Rendben, akkor lássuk! – Gyanakodva hátrált néhány lépést. Újra a konyhába jutott, és becsukta maga előtt az ajtót. Ezután ismét kinyitotta – már meg sem lepődve a szokásos kis erőpróbán –, és fürgén balra fordult az ajtófélfa felé, mielőtt még belegondolhatott volna, hogy mindez lehetetlen.

Egy folyosón találta magát, melynek végén nyitott ablak hívogatta. Az ablakon át szálló szellő a hegyek erőteljes hó- és virágillatát hozta magával. Charmain meglepetten pillantott ki egy lankás zöld mezőre és a távolban kéklő hegycsúcsokra, miközben a legközelebbi ajtó kilincsével birkózott, és térdével megpróbálta belökni.

Ez az ajtó már sokkal könnyebben megadta magát, mintha gyakrabban használták volna, mint a többit. Charmain bebotladozott, és olyan illatfelhőben találta magát, ami rögtön feledtette vele az ablakból érkező előző illatáradatot. Felszegte a fejét, és elragadtatva szimatolt körbe. A szobát a régi könyvekre jellemző kellemes, penészes illat töltötte be. Ahogy körbenézett, több százat látott belőlük. Könyvek sorakoztak mind a négy fal polcain, halmokban álltak a földön és az asztalon is. A legtöbbjük régi volt, és bőrkötéses, bár a földön fekvők közül néhánynak újabb, színesebb borítója volt. Ez minden bizonnyal William bácsi dolgozószobája lehetett.

– Óóó! – nyögte ki.

Az ablakon túl az előkert hortenziái virítottak, ám ő egy pillantást sem szentelve a látványnak beletemetkezett az asztalra halmozott kötetekbe. Nagy, vastag, illatos könyvek voltak, némelyikük fémkapcsos, mintha valami veszélyes titkot őriznének, amelynek nem szabad kiszöknie. Charmain már a kezei között tartotta a legközelebbi példányt, mikor észrevette az asztalon várakozó, remegő kézzel teleírt papírlapot.

„Drága Charmain!” – olvasta az első szavakat, majd az asztalnál álló párnázott székbe ereszkedett, hogy a többit is elolvassa.

Drága Charmain!

Köszönöm, hogy oly kedvesen felajánlottad, hogy távollétemben gondoskodsz a házamról!

Az elfek szerint legfeljebb két hétig leszek távol. (Hál’ istennek!, gondolta Charmain.) Vagy talán egy hónapig, ha komplikációk lépnek fel. (Ó…) Szépen kérlek, hogy nézz el nekem minden hátrahagyott rendetlenséget! Már jó ideje betegeskedem, de abban biztos vagyok, hogy te, találékony fiatal hölgyként könnyen megállod majd a helyed. Több szóbeli utasítást is hátrahagytam számodra, ahol azt szükségesnek éreztem. Ha valamilyen nehézséged akad, csak annyit kell tenned, hogy hangosan kimondod a kérdésed, és már érkezik is a válasz. A bonyolultabb kérdésekre a bőröndben találsz majd megoldást.

Kérlek, legyél kedves Lelenchez, aki még nincs nálam elég régen ahhoz, hogy teljesen biztonságban érezhesse magát, és rendelkezz tetszésed szerint bármely könyvvel, amelyet a dolgozószobámban találsz, kivéve az asztalon lévőket, mert ezek többsége még túl nagy erejű és bonyolult számodra. (Pff, mintha ez engem zavarna!, gondolta a lány.) Addig is kellemes itt-tartózkodást kívánok, és remélem, hogy hamarosan személyesen is meghálálhatom a segítséged!

Szerető, nem vér szerinti dédnagybácsid,

William Norland

– Gondoltam, hogy nem vér szerinti – mondta fennhangon Charmain. – Bizonyára Sempronia néni dédnagybácsija, aki pedig Ned bácsihoz ment férjhez, aki apa nagybácsija… volt, mielőtt meghalt. Nagy kár. Pedig már kezdtem remélni, hogy örököltem valamennyi mágiát.

Végül még udvariasan belemondta a levegőbe:

– Igazán köszönöm, William bácsi.

Nem érkezett válasz. De miért is érkezett volna, hisz ez nem kérdés volt. Így hát a lány az asztalon lévő könyvek felfedezésének szentelte a figyelmét.

A kezében tartott vastag kötet Az üresség és nemlét könyve címet viselte. Így hát nem is volt nagy meglepetés, mikor fellapozva csak üres oldalakat talált benne. De ujjai alatt érezte, hogy minden egyes üres lap szinte pulzál és bizsereg a rejtett mágiától. Charmain gyorsan félretette a könyvet, és inkább felvett egy másikat, Wall asztronómiai útmutatóját. Kissé csalódottan szemlélte a fekete, pontozott vonalakból álló ábrákat, és a számos határozott piros pöttyöt, melyek különböző mintákat alkottak a fekete vonalak között, de szinte semmi olvasnivaló nem volt mellettük. Ennek ellenére Charmain mégis több időt töltött a képek fölött, mint gondolta volna. Az ábrák biztos hipnotizálták valahogy. Némi küzdelem árán végül mégis sikerült leraknia a könyvet. A következő a Termékenyítő mágia haladóknak volt – ez szintén nem felelt meg az elvárásainak. Hosszú, tömött bekezdéseket tartalmazott, és a legtöbb valami olyasmivel kezdődött, hogy: „Ha extrapoláljuk korábbi kutatásaim eredményeit, készen állunk az olyan konzekvenciák levonására, amelyek a paratipikus fenomenológia kiterjesztésével…”

Nem, gondolta Charmain, nem hiszem, hogy készen állunk.

Ezt is félretette, és felvette azt a nehéz, méretes könyvet, ami az asztal sarkán feküdt. Ennek borítóján a Das Zauberbuch szavak álltak, és úgy tűnt, valami idegen nyelven íródott. Bizonyára ezt a nyelvet beszélik Ingaryban, következtetett Charmain. De érdekes módon ez a könyv csak papírnehezékként szolgált az alatta megbúvó levelek számára, melyek a világ több pontjáról származtak. Charmain hosszú időt töltött a levelek minden diszkréciót mellőző átvizsgálásával, és egyre inkább lenyűgözte William bácsi. A legtöbb iromány más varázslóktól származott, akik tanácsot akartak kérni dédnagybácsijától a mágia kényesebb területeivel kapcsolatban – világosan látszott, hogy remek szakértőnek tartják. Akadtak olyanok is, akik gratulálni szerettek volna legutóbbi varázslatos felfedezéseihez. Mindegyik levél szörnyű külalakkal büszkélkedhetett. Charmain rosszalló szemöldökráncolással emelte a fény felé a legrosszabbnak tűnőt.

Kedves Norland varázsló! (állt a levélben, már amennyire a lány ki tudta venni.)

Könyve, a Veszedelmes varázslatok nagy segítségemre volt a dimenzionális (vagy ez démoni akar lenni? – találgatott Charmain) munkámhoz, de szeretném felhívni a figyelmét egy apró felfedezésemre, amely a könyv Murdock átka (Merlin álla? Murphy elve? Feladom! – gondolta Charmain) című fejezetéhez kapcsolódik. Ha legközelebb Felső-Norlandben járok, tiszteletemet tehetném önnél?

Csábítóan (Csuklással? Csodálattal? Csalárdsággal? Istenem! Micsoda firkálmány! – gondolta Charmain)

Howl Pendragon varázsló

Jaj nekem, mintha piszkavassal kaparta volna! – elégedetlenkedett a következő levélért nyúlva Charmain.

Ez magától a királytól érkezett, és bár az írás kissé hullámzó és régies volt, mégis sokkal könnyebb volt elolvasnia.

Kedves Will! (olvasta növekvő tisztelettel és meglepetéssel Charmain.)

Már több mint a felén túl vagyunk Nagyszabású Feladatunk teljesítésének, de sokkal bölcsebbek nem lettünk. Számítunk rád. Reméljük, hogy az általunk küldött Elfek sikeresen helyreállítják majd Egészséged, és hogy rövidesen ismét részesülhetünk Felbecsülhetetlen Értékű Tanácsaidból és Bátorításodból. Legjobb Kívánságainkat küldjük!

Őszintén reménykedő barátod,

Adolphus Rex Felső-Norland

– Tehát a király küldte azokat az elfeket! Nocsak, nocsak… – motyogta Charmain, majd átfutotta az utolsó kupac levelet is. Kivétel nélkül mindegyiken látszott, hogy küldőik legszebb kézírásukat próbálták elővenni. Lényegében mindegyik ugyanarról szólt, csak más stílusban:

„Kérem, Norland varázsló, szeretnék a tanítványa lenni! Felvenne maga mellé?” Némelyek egészen addig elmentek, hogy ezért pénzt ajánlottak fel William bácsinak. Egyikük azt állította, hogy még egy mágikus gyémántgyűrűt is hajlandó lenne adni a tanoncságért cserébe, egy másik pedig, akiről kiderült, hogy lány, elég szánalmas ajánlatot tett: „Én magam nem vagyok túl szép, de a nővérem igen, ő pedig megígérte, hogy hozzámegy Önhöz, ha beleegyezik, hogy a tanonca lehessek.”

Charmain összerezzent, és a többi levelet már csak gyorsan átfutotta. Arra emlékeztették, amelyet ő küldött a királynak. És az is elég hiábavalónak bizonyult, gondolta. Nyilvánvalónak tűnt számára, hogy az ilyen levelekre egy híres varázsló gondolkodás nélkül azt írja válaszul, hogy „Nem”. Felnyalábolta a leveleket, visszatette őket a Das Zauberbuch alá, és a többi könyvet kezdte vizsgálni, amelyeket az asztalon talált. Egy egész oszlop nagy méretű, vastag kötet pihent az asztallap átellenes végében, mindegyik címkéjén a Res Magica állt. Úgy döntött, ezeket inkább később veszi szemügyre. Véletlenszerűen kiválasztott két másik könyvet. Az egyik címe Mrs. Pentstemmon útja: Irányjelző az igazsághoz volt, ám ezt kissé túl moralizálgatónak találta. Felvett hát egy másikat, és hüvelykujjával felpattintotta fémkapcsait. Az Ráolvasásoknak Könywe, állt az első oldalon.

Charmain fellapozta: minden oldalon egy-egy új varázslat kapott helyet, egy szemléltető példával együtt. A cím megnevezte, mire is jó az adott varázslat, alatta szerepelt az összetevők listája, majd számozott lépésekben a felhasználásuk módja.

– Ez már jobban tetszik! – mondta Charmain, és kényelmesen elhelyezkedett az olvasáshoz.

Jó pár óra múlva, miközben azon tanakodott, hogy mi is lenne a hasznosabb, az „Egy varázslat, amely megkülönbözteti a barátot az ellenségtől”, az „Egy varázslat, mely kiterjeszti az elmét” vagy az „Egy varázslat a repüléshez”, Charmain hirtelen sürgető szükségét érezte a fürdőszoba felkeresésének. Ez elég gyakran megesett vele, mikor ennyire belefeledkezett az olvasásba. Felpattant, összeszorította a térdét, és ekkor rádöbbent, hogy a fürdőszobára még mindig nem sikerült rábukkannia.

– Ó, hogy találok el innen a fürdőszobába? – kiáltott fel.

Megnyugtatásként szinte rögtön felcsendült William bácsi kedves, reszketeg hangja:

– Fordulj balra a folyosón, kedvesem, és a fürdő az első ajtó lesz a jobb oldalon.

– Köszönöm! – kiáltotta Charmain, majd futásnak eredt.

III. fejezet

Amelyben Charmain egyszerre több különböző varázslaton dolgozik

Charmain a fürdőszobát épp olyan megnyugtatónak találta, mint William bácsi kedves hangját. A padlót kopott, zöld kőborítás fedte, a kis ablak előtt áttetsző, zöld függöny lengedezett. Minden berendezés megvolt benne, amelyet Charmain otthonról megszokott. Márpedig otthon minden megvan, ami csak kellhet, gondolta. Leginkább mégis az tetszett neki, hogy innen nem hiányoztak a csapok – valamint az öblítős vécé. Bár igaz, hogy a fürdőkád és a csapok elég furcsán gubó alakúak voltak, mintha az, aki felszerelte őket, maga sem lett volna biztos abban, hogy mi a célja velük. Mikor Charmain megvizsgálta a csapokat, és próbaképp megeresztette őket, hideg és forró víz folyt belőlük, pont, ahogy kellett. A tükör alatti tartón meleg törölközők lógtak.

Talán az egyik zsák szennyest kimoshatnám a kádban, merengett Charmain. De utána hogyan szárítom meg?

A folyosón, ahova a fürdőszoba is nyílt, számos másik ajtó sorakozott; a távolabbiak már nem is látszottak a félhomályban. Charmain a legközelebbihez lépett, és belökte. Arra számított, hogy a nappaliba vezet. Ehelyett egy kis hálószobába jutott, a rendetlenségből ítélve minden bizonnyal William bácsiéba. Fehér takarók lógtak le a bevetetlen ágyról, majdnem pont egy kupac csíkos hálóing tetejére, amelyeket valaki a földre dobált. A fiókokból ingek, zoknik és hosszú szárú alsóneműnek tűnő valamik lógtak ki, a nyitott szekrényben valamiféle dohszagot árasztó egyenruha lógott. Az ablak alatt két újabb szennyessel tömött zsák állt.

– Tényleg jó ideje beteg lehetett már – nyögött fel hangosan Charmain, ahogy próbált kíméletesen ítéletet mondani. – De mégis, miért nekem kell mindezt eltüntetni?