A mű eredeti címe: Der Club der Bücherfeen

Copyright © 2022 Thiele Verlag

in der Thiele & Brandstätter Verlag GmbH, Wien

All rights reserved by and controlled through Thiele Verlag.

This Agreement by arrangement with Thiele Verlag and SalmaiaLit

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Péntek Eszter, 2023

ISBN 978-963-614-373-2 (papír)

ISBN 978-963-614-374-9 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Buday Bálint

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Berki Artúr Imre

Borítóterv: Tabák Miklós

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

1

Oké, ha jobban megnézzük, ez a csomag tényleg tipikusan olyan volt, amire a leleményes PR-osok egy csinos kis masnit szoktak nyomtatni. Victor alapvetően nem tartotta magát macsónak. De legalábbis biztosan nem gondolt volna macsóként magára, ha egyszer eszébe jutott volna erről úgy igazán elgondolkodni. Pedig sokat gondolkodott magáról. A munkájáról. A korántsem szokványos életkörülményeiről. A származásáról, igen, arról is. És mindennek kapcsán: a sorsáról.

Merthogy az élete korántsem úgy alakult, ahogy azt korábban elképzelte. Épp ellenkezőleg.

Valószínűleg csak túlságosan fiatal volt ahhoz, hogy felismerje: az emberiség nagyobb része ugyanígy van ezzel. Mert mint köztudott, a legtöbb húszas évei végét taposó fiatal nemhogy kivételesnek, de egyenesen felülmúlhatatlannak tartja magát. És bizonyos értelemben Victor az is volt. Ahogy mindannyian azok vagyunk.

Szóval itt volt ez a csomag, vagy nevezzük inkább csomagocskának. Úgy ötszázötven grammnyi. Victornak elképesztően jó érzéke volt az ilyesmi megállapításához. Talán képzeletben még ennél is tovább ment volna, ha a címzettet otthon találja. Így azonban a csomagot egyszerűen a küszöbön hagyta, majd bedobott egy cetlit a postaládába a felirattal: A küldemény az Ön által megadott címre kiszállítva. A küldemény, a rányomtatott masnival.

Csak amikor már újra a kocsiban ült, döbbent rá, hogy egész idő alatt azt próbálta elképzelni, vajon hogyan nézhet ki a csomag címzettje. Ez nem túl gyakran történt meg vele. Önmagában egyáltalán nem érdekes tudni, hogy néz ki az, aki egy mikrót, egy zuhanyfüggönyt, két kiló kávét vagy épp egy matracvédő huzatot rendel magának. Persze vannak küldemények, amelyek viszonylag sokat elárulnak a címzettről. Néha igencsak meglepő, hogy az emberek mi mindent meg nem rendelnek az interneten ahelyett, hogy saját maguk szereznék be – vagy állítanák elő. Süteményeket például, vagy pattogatott kukoricát.

Legtöbbször azonban a csomagok kiszállítása meglehetősen unalmas és hétköznapi dolog, ahol még arra sincs idő, hogy csak pár szót váltson az ember a másikkal, nemhogy eszmét cseréljen vele.

Egy olyan csomag esetében viszont, amelyben feltehetően egy csinos fehérnemű lapul, nyilván egészen más a helyzet. Nem mintha Victornak gyakran akadt volna dolga fehérnemű-szállítmányokkal. Mindenesetre sokkal inspirálóbbnak tűnt annál, mint amikor egy mogorva, idős úr vagy egy munkában kimerült bejárónő nyitott ajtót neki. A kapucsengőn szereplő nevekről – mint a Rauch/Schlegel vagy a Medzwecki – sem mondhatnánk, hogy őrült módon kirobbanó asszociációk tömkelegét váltották volna ki belőle. Ám egy zárt ajtó, ami mellé a Bianca Martini név volt írva, nyilván egyből megragadta Victor fantáziáját. Ahogy most is, amint rövid ebédszünetének vége felé észrevette, hogy a szendvicse gyakorlatilag érintetlenül hever mellette, és anélkül hallgatta végig a hosszú rádióbeszélgetést a „Léghorgászat az internet korában”-témában, hogy egyetlen szót is felfogott volna belőle.

Bianca Martini. Nem először járt nála, már korábban is hozott küldeményt neki. Többnyire könyveket. A nő viszont sose volt otthon. Victor azon tűnődött, vajon látta-e őt valaha is. Fehérneműben biztosan nem. Ami egyébként nem minden ügyfeléről mondható el. Sajnos. A férfiak különösen szeretnek alsóneműben ajtót nyitni, nincs bennük semmi szégyenérzet. A nők inkább gyorsan elbújnak, legalábbis az ajtó mögé, ha netán még azelőtt kinyitnák, hogy sebtében felkapnának egy fürdőköpenyt (amit szinte sosem mulasztanak el felkapni). Victor felsóhajtott. Férfiak. Mindig olyan idegesek lesznek, amikor megérkezik a csomagkézbesítő. Feltehetően azért, mert saját maguk ritkán rendelnek, még ha az ő nevük áll is a csomagon. Persze Victor egy percig sem hiszi, hogy Thorben Schmitz az épp átvett hajvasalót vagy epilátort saját használatra rendelte volna. Ráadásul olyan barátságtalanok és szófukarok, folyton panaszkodnak, hogy a csomag sarkai megsérültek, a „további szép napot”-ról is mindig megfeledkeznek, a borravalóról már nem is beszélve.

Azt már csak az idősebb kollégák elbeszéléseiből tudni, hogyan mentek haza annak idején teli nadrágzsebbel a nap végén. Az ő idejükben mindig csurrant-cseppent némi apró a csomagkézbesítőnek. Igazi aranyidők lehettek: kábé az egynegyede a mai csomagmennyiségnek, egy-egy kávé itt-ott, egy kis borravaló szinte minden háznál… Mai szemmel nézve igazi paradicsomi állapotok voltak ezek. A semmittevéshez.

Victor nagyot sóhajtott, ki tudja, talán a letűnt idő vagy talán a szépséges idegen képe miatt abban a fehérneműben. Pedig senki sem tudhatta biztosan, hogy az idegen valóban olyan csinos-e, és hogy tényleg fehérnemű lapult abban a csomagban. Az is lehet, hogy csak egy szimpla hálóing. Korgó gyomorral beleharapott a szendvicsébe – paradicsom és rukkola, nem valami jó kombináció, mert minden kipotyog belőle –, majd beindította a motort. Időközben a rádióban a reumáról kezdtek beszélni. Állomást váltott. Chopin. Ez jó lesz. A hangulatához, és úgy általában is passzolt hozzá. De erről majd később.

***

A nap mint nap a kisebb-nagyobb települések utcáit rovó több ezer kézbesítő között csak egyetlen típus nem létezett többé: a képzett csomagkézbesítőé. Ha valaha létezett is ilyen, réges-rég kiszorította egy másik faj: az olyan, magasan képzett, de igencsak szűkös fizetésből tengődő példányok, mint az irodalmárok, a filozófusok és a művészek. Vagy épp a zenészek, mint Victor is, aki – hogy egészen pontosak legyünk – zeneszerzőnek tanult az egyetemen. Ráadásul egy teljesen jelentéktelen kelet-európai országban. Hogy egyike legyen azoknak a teljesen ismeretlen komponistáknak, akikkel Dunát lehet rekeszteni, és akik szinte észrevétlenül lepik el a Földet – hacsak nem adja a fejét végül mégis valami rendkívül okos „pályamódosításra”. És nem jelentkezik például egy call centerbe quality managernek. Vagy egy értékesítési vállalat key account állására. És még az is simán előfordulhat, hogy e vészmegoldás előbb-utóbb egy olyan karrierbe fut ki, ami túlmutat mindenen, amiről az életben valaha is álmodott, de ami legalábbis lehetővé teszi, hogy életben maradjon.

Zeneértő csomagkézbesítőként Victornak legalább sikerült némi szimpátiát kivívnia az ügyfelek körében a napi körútja során (amit már jó párszor megtett az elmúlt hónapban). Ez persze egy idő után majdhogynem természetesnek vehető, hiszen ha csak futó ismeretségekről volt is szó, egyre jobban megismerte azokat, akikkel gyakrabban találkozott. Frau Aschenbach például, aki a körzete legelején lakott, mindig teljes elragadtatással fogadta, amiért a levelei és a csomagjai mindig olyan korán érkeznek. Az idős hölgy többnyire mindenféle macskaholmit rendelt a macskaeledeltől kezdve az almon és a játékokon át a macskaszőr eltávolítására alkalmas speciális kefékig, kaparófákig, puha takarókig, macskaalbumokig, szakkönyvekig, karomápoló készletekig, nyakörvekig és különböző macskadalokat tartalmazó CD-kig. Victornak egyszer még meg is kellett hallgatnia néhányat, és azóta is nagy-nagy rokonszenvvel viseltetett az ügyfél iránt: aki önként ilyen zenét rendel – feltételezve, hogy a házi kedvencének ez tetszik –, az díjat érdemelne az önzetlenségéért.

– Elállja a kijáratot, ember!

Egy középkorú úr, talán ügyvéd vagy adótanácsadó, mint oly sokan a környéken, kopogtatott be a kocsi ablakán. Victor bocsánatkérőn intett a kezével. Nem állt szándékában újabb szünetet tartani. A gondolatai azonban, ki tudja, miért, újra és újra visszatértek a masnis csomaghoz, arról pedig a Frau Aschenbach számára kézbesített masnis macskanyakörvekhez.

Így hát ott állt a kocsifelhajtón, csupán egyetlen házra Bianca Martiniétől, és próbált visszaemlékezni, hogy is volt az a macskadal, amit a múltkor hallott. Ez valójában igen veszélyes vállalkozás volt, mert ha az embernek egyszer egy ilyen dallam belemászik a fülébe, szerencsésnek mondhatja magát, ha utána nem szorul pszichiátriai kezelésre. Sóhajtva egyesbe kapcsolt, és egy kicsit előrébb gurult, hogy utat engedjen a kocsifelhajtón a háromrészes öltönyt viselő úr Mercedesének. Aztán hátrament, hogy előszedje a tizenkilences csomagjait. Frau Martini a tizenhetesben lakott. Ma este, ha hazajön, ott találja majd a dobozkát a masnival. Vajon rögtön kibontja? Vajon azonnal fel is próbálja a benne lévő ruhákat? Egész biztos! Még az is lehet… És Victor azon kapta magát, hogy olyan gondolatok járnak a fejében, amelyek nemcsak a munkájában akadályozzák, de amiket aligha lehetne illendőnek nevezni – és nem csak olyan értelemben, ahogy a fiatalember akkor gondolta.

***

A hosszú és fárasztó nap végén Bianca Martini felküzdötte magát a negyedik emeletre. Ahogy oly gyakran, a felvonó most sem működött, ami cseppet sem volt meglepő ebben az öreg és rozoga házban, elvégre a lift már annyi évet leszolgált, hogy már rég műemlékvédelem alatt kellett volna állnia, az épület többi részével együtt.

– Ahogy lassan nekem is – sóhajtott fel Bianca Martini, amikor végre a lakása előtt állt, és a pillantása a kis csomagra tévedt, amelyet a figyelmes csomagkézbesítő felállítva és egészen be, az ajtófélfa mellé támasztva rakott oda mindig, úgy, hogy az ember tényleg csak akkor vegye észre, ha már ott áll előtte.

– Nahát – morogta az orra alatt. Nem mintha nem tudta volna, mit rejt a csinos masnival ellátott csomagocska. Mosolyogva nyitott be az ajtón, majd – ismét nagyot sóhajtva – kibújt a cipőjéből, hogy egy pillanatra kiélvezze a hűvös parkettát égő talpa alatt. Micsoda fárasztó, forró késő nyári nap! Muszáj gyorsan lezuhanyoznia. Utána is ráér a csomaggal foglalkozni.

Dr. Bianca Martini imádta ezt a házat, akár működött a felvonó, akár nem. Születése óta itt élt, itt is nőtt fel, és itt töltötte meglehetősen gondtalan és vidám kamaszéveit, mielőtt szenvedélyesen belevetette volna magát irodalmi tanulmányaiba, hogy aztán egy kiadónál szerkesztőként vállalhasson munkát.

Az élete nem egészen így alakult, vagy csak félig-meddig: mivel a skandinavista doktorija után férjhez ment az egyetemi tanárához, szült két gyereket, akik szintén ebben a házban töltötték gondtalan kamaszéveiket, túlélt egy skót terriert, egy palotapincsit és végül a házastársát is, majd volt két fiatalabb szeretője, hogy aztán végül mégiscsak Fontane és Leopardi mellett kössön ki – egyedül a kiadói állás nem jött össze. Ehelyett kezdetben tucatjával szerkesztett a szórakoztató irodalom műfajába tartozó regényeket. Ami nem is volt olyan szörnyű, mint amilyennek hangzott, illetve ahogy azt eleinte gondolta. Hisz egy csomó dolgot megtudhatott belőlük az emberekről és arról, hogy mi érdekli őket.

Ám most, közel hetvenhat évesen Bianca Martini úgy döntött, hogy soha többet nem hagyja, hogy bárki is előírja neki, mit olvasson. Igazság szerint ezt már tizenöt évvel ezelőtt eldöntötte. Vagy ha még ennél is pontosabbak akarunk lenni, dr. Zweier a Rümenab Kiadónál volt az, aki így határozott. Ahogy azonban a fejünk fölött meghozott döntésekről kiderül időnként, ez nem is volt olyan szörnyű. Legalábbis Bianca Martini számára egész biztosan nem.

Éppen ezért az idős hölgy azóta is mindig jóleső érzéssel gondolt vissza egykori munkaadójára, aki egy nap minden további magyarázat nélkül úgy döntött, nem ad neki több megbízást. Néhai férje kis nyugdíja a legalapvetőbb szükségletét amúgy is fedezte: a könyveket. A többihez Bianca Martini egy teaházban vállalt munkát. Esténként mindig készített magának egy ütős dupla eszpresszót, és élvezte a lakást belengő erős kávéillatot.

Richard Powers legújabb regényét a hóna alá csapva kilépett a hátsó udvarra néző kis erkélyre, leült a kávéjával – amibe csak egy kevés barna cukrot tett –, hogy végre egy kis pihenőt tartson, és élvezze az estét. Köztudott, hogy egy dupla eszpresszó ebben a késői órában nem igazán segíti elő az alvást. Ám ez nem különösebben izgatta Bianca Martinit: hisz nem is tervezte, hogy egyhamar álomra hajtja a fejét. Powers, mint tudjuk, a meglehetősen terjedelmes könyveiről ismert. Az idős hölgy azonban nem tartozott az olyan olvasók közé, akik sokat pepecselnek egy regénnyel. Épp ellenkezőleg, csak úgy falta a könyveket: amilyen intenzitással vetette bele magát, éppolyan gyorsan a végére is akart járni mindegyiknek. Elvégre ezernyi további csábító regény várt még olvasásra – aminek természetesen ő maga is részese akart lenni. És hát ugye ki tudja, mennyi ideje maradt még hátra. Ha volt valami, amitől Bianca Martini félt, az az, hogy nem éri meg élete könyvét. Bár már az is épp elég bosszantó lenne, ha nem tudná befejezni az épp olvasott művet, ha a Jóisten egyszer úgy döntene, hogy végleg kioltja a fényeket.

Így igencsak későre járt, amikor végül becsukta a könyvét, és a kiürült csészével együtt bevitte a házba, hogy végre beugorjon a zuhany alá. Na jó: hogy beálljon. És még annál is későbbre, amikor – egy finom omlettől új erőre kapva – ismét kilépett egy pohár Brunellóval az erkélyre. Sajnos a hajszárítást elmulasztotta. És sajnos időközben hűvösre fordult az idő, a tizenötös és a huszonegyes számú háztömb között meglehetősen viharos szél támadt. A mondandóját igencsak bő lére eresztő Powers utolsó oldalaitól rabul ejtve Bianca Martini még csak nem is sejtette, hogy másnap nem fog bemenni a teaházba.

Alig olvasta el az utolsó mondatot, amikor csengettek.

– Ah! – nyögte. A csomag a masnival csak most jutott eszébe. A könyvét az üres pohár mellé tette, és az ajtóhoz sietett. – Frau Wagner! A küldemény miatt jött, ugye?

– Igen – felelte a fiatal szomszéd, és kissé zavartan sütötte le a szemét, amikor meglátta, hogy látszik a csomag tartalma.

– Biztos valami egészen elragadó van benne – mondta Frau Martini vidáman, a küldeményt a nő kezébe nyomva.

– Nagyon kedves, köszönöm.

– Azt hittem, csak pár nap múlva jön vissza…

Hirtelen megérezte, hogy a bor hatása időközben felülkerekedett a kávéén. Az idős hölgy pislogott, enyhén szédült, sőt egy pillanatra mintha levegőhöz is csak nehezen jutott volna.

– Én is azt hittem – válaszolta Claire Wagner. – Különben nem zavartam volna ezzel a küldeménnyel. De sajnos a rendezvényt lemondták. Túl kevesen jelentkeztek – sóhajtott.

– Sajnálom – felelte az idős hölgy együttérzően. – Az embereknek ma már nincs érzékük a kultúrához. – Nem sokat tudott a fiatal nőről, aki csak nemrég költözött a fölötte lévő emeletre. Ám amikor a költözés után egy üveg Montepulciano borral és házi készítésű cantuccinivel jött bemutatkozni, és elmondta, hogy néhány évig Párizsban élt, és most újra itt van, nagyon megkedvelte. És amikor Frau Wagner nemrég szólt, hogy néhány napra egy előadás miatt el kell utaznia, de szeretne pár dolgot rendelni, megadhatná-e az idős hölgy nevét és címét, Bianca Martini egy percig sem habozott a szomszédja segítségére sietni.

A fiatal nő csak megvonta a vállát.

– Talán csak azért van, mert már senkinek nincs semmire ideje.

– Mond valamit. Hát nem furcsa? Az emberek már nem főznek, nem járnak bevásárolni… – Bianca Martini nem tudta megállni, hogy ne vessen egy röpke pillantást a csomagra. – Már nem stoppolnak harisnyát, nem varrnak, erre is vannak mindenféle gépek, és mégsem jut ideje senkinek semmire.

– Igen – értett egyet a fiatal Frau Wagner –, ez tényleg furcsa. – Majd egy rövid csend után hozzátette: – Még egyszer köszönöm a segítséget!

– Szívesen. Bármikor megadhatja a nevemet és a címemet, ha rendelne.

– Hát, nem úgy tűnik, hogy egyhamar el kéne utaznom. De azért köszönöm a felajánlást. És jó éjszakát kívánok! – búcsúzott Frau Wagner, és a masnis csomaggal a kezében elindult az ötödikre vezető lépcső felé.

– Jó éjszakát, kedvesem – mormolta Bianca Martini, továbbra is csodálkozva, hogy ez a Brunello mennyire kiütötte. Aznap este már nem kezdett bele újabb könyvbe, inkább ágyba bújt. Bölcs döntés volt, hisz addigra erős megfázás bujkált benne.

***

Victor kíváncsi lett volna, vajon milyen könyveket rendelhet Bianca Martini ekkora tételben. A nő – úgy tűnik – megszállottja a könyveknek. Nem mintha a csomagkézbesítő nem olvasott volna olykor egy-egy könyvet. De ezek inkább azok az olvasmányok voltak, amik a tanulmányaihoz kellettek. Szakkönyvek. Illetve volt egy szakácskönyve is: Bon Appétit – A francia konyha. Képtelenség bármit elkészíteni belőle, de gyönyörű képekkel volt illusztrálva. Gyakran lapozgatta. Egyébként a könyveknek nem igazán jutott nagy szerep az életében. De már a Facebooknak sem. Meg hát annak amúgy is csak a neve „book”, túl sok köze nincs a könyvekhez. A fehérneműs dolog óta viszont foglalkoztatni kezdte a dolog Victort, lehet, hogy a könyvcsomagokban is rejtőzhet valami érdekes. Könnyen lehet, nem?

A könyveknek ezenkívül megvan az a csodálatos tulajdonságuk, hogy olyasmik, amikről mindig nagyon jókat lehet beszélgetni. Már ha az ember ismer párat. Ami viszont azt feltételezi, hogy néha-néha elolvas egyet. És ahogy Victor másnap a negyedikre vezető lépcsőn felfelé slattyogott, ahogy oly gyakran tette, egyik kezében a szkennerrel, a másikban valamelyik könyvhálózat szállítmányával, eltökélte, hogy egyszer beugrik az egyik könyvesboltba.

Megszokásból már a lépcsőn beolvasta a vonalkódot, a csomagot az ajtókeretbe állította, amikor odabentről valami zajt hallott. Bianca Martini ma kivételesen otthon lenne? Ez esetben persze… Gyorsan törölte a bejegyzést, felvette a csomagot, kezével – akaratlanul is – végigsimított a haján, és csengetett. Eltelt egy kis idő, mire valaki kiszólt az ajtó mögül:

– Igen… ki az?

– Jó napot, a csomagkézbesítő! – felelte Victor, és érezte, ahogy felgyorsul a szívverése. – Volna itt egy küldemény az ön számára!

– Ó… Igen, persze. Kérem, tegye csak le – hallatszott egy erőtlen hang odabentről. – Beteg vagyok. Jobb, ha inkább nem fertőzöm meg.

– Öhm… igen… persze – hebegte a futár, hirtelen lesújtó csalódottságot érezve. – Akkor… leteszem az ajtó elé. – Majd ismét a szkenneréért nyúlt, és a vonalkód fölé tartotta. Bianca Martini, olvasta le róla. Arra gondolt, hogy csak egy ajtó választja el tőle. Másfelől nem igazán tudta volna, miről beszélgethetne vele.

– Öhm… jobbulást!

– Köszönöm.

Egy köhögés az ajtó túloldalán, egy nagy sóhaj ezen az oldalon. Aztán a férfi lement a lépcsőn, és elhatározta, hogy még aznap elmegy egy könyvesboltba. Már tudta is, melyikbe. A körzete legvégén – sajnos már Ahmed, a kollégája területén – van egy kis üzlet, aminek amúgy is alig akad vásárlója. Majd ott körülnéz egy kicsit.

A kocsiba visszaérve fogta a szendvicsét – tojás, majonéz és valami kétes kinézetű zöld cucc, semmivel sem jobb, mint a tegnapi – és az okostelefonját, hogy megnézze, mit olvasnak manapság az emberek.

Még alig harapott bele a szendvicsébe, az öltönyös férfi – igaz, ma nem három-, csak kétrészes, de kétsoros öltönyében – máris elzavarta a helyéről a felhajtóról, és az idő is sokkal gyorsabban vágtatott, mint azt a még hátralévő küldemények mennyisége megengedte volna. De ez is csak annak a nem várt felfedezésnek volt köszönhető, hogy milyen hihetetlen mennyiségű és hihetetlen izgalmas könyv létezik, ha az ember veszi a fáradságot, hogy egyszer alaposan körülnézzen. Holott az alapostól ő még igencsak távol állt. Minél jobban ráérzett ugyanis, milyen érdekes dologra bukkant, annál biztosabb lehetett benne, hogy körülbelül annyit lát a könyvpiacból, mint amennyit a tiszta éjszakai égbolt szemlélője a világegyetemből – amikor egy szívószálon keresztül nézelődik. Valahányszor rákattintott egy, a kíváncsiságát felkeltő regényre, legalább tucatnyi további regény jelent meg mellette, melyek többsége legalább annyira érdekesnek tűnt. A könyvek tartalmáról szóló rövid leírások olvasásával órákat is el tudott volna tölteni, sőt: napokat!

Ez esetben azonban a kétrészes öltönyös férfi feltehetően maga állította volna félre az útjából. Ezért Victor arra a következtetésre jutott, hogy valószínűleg jobb, ha nem az interneten, hanem egy igazi könyvesboltban áll neki a kutakodásnak, mégpedig amilyen gyorsan csak lehet. Vagyis még aznap este.

***

Már jóval elmúlt hét, mire végre a körzete végére ért. Vagyis úgy fél óra múlva a legtöbb üzlet bezár. A kis könyvesbolt pedig valószínűleg már rég zárva van. Victor leparkolta a furgont a csomagszállító cég udvarán, és gyalog indult tovább. A könyvesbolt nem volt messze, az este meleg volt, és napos, egyenesen vidám jókedv kúszott a levegőbe, így a fiatal férfi akaratlanul is – naná, hogy a saját szerzeményeit – fütyörészve szelte át a várost. Mert amikor nem a munkájára, a bankszámlájára vagy holmi rejtélyes, masnis csomagokra gondolt, akkor egy ismeretlen erő zenélt az agyában. Néha orgona, néha fagott, néha dob vagy tangóharmonika. És néha mindez együtt. E különös, spontán módon életre kelt kompozíciók alapvetően nem voltak mások, mint az épp aktuális hangulatának zenei megnyilvánulásai. Ennek megfelelően szólt a melankolikus vagy vidám zene Victor fejében, és talált utat néha az ajkain át is, időnként egy-két sornyi szöveget is hozzáköltve, amit el is énekelt, vagy csak elfütyülte a rövidke dalocskát.

Ahogy azon az estén is, amikor átlépte A Könyvtündér nevű kis könyvesbolt küszöbét, amely – legnagyobb meglepetésére – még mindig nyitva volt, és ahol váratlanul egy olyan papírvilágban találta magát, melyből az első pillanattól kezdve valami egészen különleges varázslat áradt. Egészen addig, amíg az eladónő hangja meg nem törte (a varázslatot, a vevőt nem):

– Jó estét!

Ha valaki ideges, azt mindig egyértelműen kihallani, még ha valami barátságos dolog, mint például egy „Jó estét!” hagyja is el az illető száját. És ez a nő ideges volt. Talán mert már nagyon vágyott haza, és az új vevő szépen tönkretette a korai zárás kilátását.

– Jó estét! – köszönt Victor is, majd zavartan körülnézett. Ha az embernek eddig nem sok köze volt a könyvekhez, egy könyvesbolt elég ijesztő tud lenni.

– Egy könyvet keresek.

– Komolyan? – kérdezte gúnyosan az eladónő, kilépve a pult mögül, melyen egy hihetetlenül régi, sőt inkább antik pénztárgép díszelgett, mintha egy fekete-fehér filmből röppent volna elő (ha eltekintünk attól, hogy a pénztárgépek csak ritkán repkednek – a könyvesboltokban pedig különösen ritkán, sajnos).

– Igen – felelte Victor, és tekintete végigvándorolt a rengeteg polcon, ahol több száz vagy inkább több ezer mű sorakozott. – Nem nekem lesz.

– Aha – mondta az eladónő, a hangsúlyt egyértelműen az első szótagra helyezve. Ez egy kicsit bosszantotta Victort, mert úgy hangzott, mintha csak azt akarná mondani: „mindjárt sejtettem”.

– Igazából nyugodtan hazamehet, Silvia – szólt hátulról egy másik női hang.

Egy szoprán, gondolta Victor. Méghozzá gyönyörű. Mire máris mindketten elmosolyodtak: a vevő és az eladónő, akivel eddig beszélt, mert nyilván ő volt Silvia, aki most rájött, hogy a korai lelépés lehetősége talán mégsem veszett el.

– De még van itt egy vevőnk! – kiáltott hátra az eladó, amiből akaratlanul is kihallatszott: „Át tudnád venni tőlem?”

– Jövök máris! – kiáltott vissza a nő, a hangjából ítélve valamivel fiatalabb, mint a pultnál álló hölgy, akit Victor olyan ötvenesnek nézett.

– Jó! Akkor én megyek!

– Rendben, szép estét, Silvia!

– Köszönöm. Neked is!

Victornak nem volt szokatlan, hogy folyton sietnie kell. Úgy is mondhatnánk, hogy ebből élt. De ritkán látott valakit ilyen gyorsan lelépni a munkahelyéről. Ha akart volna, sem lett volna esélye a nőnek semmit sem mondani. Így aztán egy szempillantás alatt máris egyedül találta magát a rengeteg mű között, amelyek éppúgy betekintést engednek a csodák világába, mint a piti vidéki gyilkosságok történeteibe, amelyekben a gyengédség éppúgy helyet kap, mint a vad szenvedélyek vihara, és amelyekben tökéletesen megfér egymás mellett költészet és pornográfia. És e sorok millióiban, sőt milliárdjaiban merülnek el az emberek, és élnek megannyi életet, ami e könyvek nélkül elképzelhetetlen volna. Persze mindez Victornak akkor még meg sem fordult a fejében. Ehelyett azon tűnődött, vajon hol is kezdje. Talán azzal a másik eladónővel, aki az előzőnél – aki olyan lóhalálában hagyta el az üzletet – jóval barátságosabb benyomást keltett, és aki most belépett mögötte a kis lépcsőn, és bátorítóan feléje biccentett.