© Kanicsár Ádám András, 2026

© Central Kiadói Csoport, 2026

Minden jog fenntartva; a mű részletei sem közölhetők, és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978 615 698 333 6

Megjelent a BookLab Kiadó gondozásában, 2026-ban

A BookLab Kiadó a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Koncz Gábor

www.booklab.hu

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Orosz Ildikó

Tördelés: Kedves László

Borítóterv: Kanicsár Ádám András

A kiadó könyveit megrendelheti kedvezménnyel a booklab.hu oldalon.

Ezt a könyvet Madonnának ajánlom, akitől minden queer csodát megkaptam, amire egy meleg fiú, meleg srác és egy meleg férfi vágyhatott.

Tartalom

Előszó

Bevezetés

A világ egyik legszebb története a közösségről

Az LMBTQQIP2SAA+ nem egy közepes erősségű wifikód, hanem a tisztelet formája

Büszke, bátor HIV-aktivizmus: Waliduda Dániel

Miért lehet öröm is, ha előbújik a gyereked, és mi köze ennek a történelemhez?

A történelem hangja: Hanzli Péter

A Keresztény Meleg Srác: Modolo Ákos Marco

A queer művészet csodálatos és fájdalmas lázadás

Simán művész: Horváth Gideon

Hány méterre van a templom Virginia Woolftól?

Ezerbökésnyi büszkeség: Abdulrachimzai Amina

Queer kultúra? Nagyon tilt, picit tűr és abszolút nem támogat

A táncos, a rendező, az aktivista és a trójai faló: Kosta Karakashyan

Nem minden csillog, ami queer, ami miatt jó lenne picit dühösnek lenni

A drag queenek gigászi kulturális hősök és pont

Travi, transzvesztita és drag – avagy a szavak ereje

Drag ikon és budapesti legenda: dr. Tölgyesy Zoltán – Miss Mandarin

A nagy transz kérdés, ami nem is kérdés, csak általában tájékozatlanság

Egy transz tapasztalat nem transz tapasztalat

A transz út, a ballroom és a valid aktivizmus: Hübsch Lilla

Antikapitalista queer mozgalom és a Magic Mirror: Ujvári-Pintér György

Aki megszervezte a világ első aszex pride-ját: Sulyok Viktória

Egy betűszó, ami talán félelmetesebb, mint az LMBTQQIP2SAA+: a DEI

A roma LMBTQ+-közösség helyzete külön könyvet érdemelne

A pinkwashing, ami borzalmas, de néha nem

A család összeköt

Ügyvéd, techno-dj és edukátor: Karolina Kedziora

Köszönetnyilvánítás

Ajánlott irodalom

So I look back upon my life

Forever with a sense of shame

I’ve always been the one to blame

For everything I long to do

No matter when or where or who

Has one thing in common too

It’s a sin.

Pet Shop Boys:It’s a Sin

Előszó

Nem a hatalom ellenében – hanem a szeretet érdekében!

LMBTQ+-propaganda. Az elmúlt években ezt a szókapcsolatot fegyverként, sőt egyfajta átokként rántották elő azok, akik megpróbálnak elhallgattatni és elnyomni minket – mint valami láthatatlan, mindent beborító árnyat, amely ellen minden „igaz magyar embernek” védekeznie kell. Ádám könyve viszont nem a félelem nyelvén szól, hanem azon a hangon, amelyet mindannyian ismerünk legbelül: a szeretet, a közösség, a gondoskodás nyelvén.

Olvasva őt, egyszerre érzed magad egy baráti beszélgetésben és egy történelmi pillanat közepén. Ez a könyv nem kiáltvány, nem agitáció, nem „megtérítő” szöveg, hanem egyfajta olvasmányos, alternatív tankönyv: gyűjteménye azoknak a történeteknek, amelyek megmutatják, mit is jelent valójában az, amikor emberek kiállnak egymásért és önmagukért. Mikor valaki a bőrét viszi a vásárra, hogy ő és a következő generáció szabadabban élhessen.

Érdekes, izgalmas, megható, megnevettető, inspiráló, motiváló embersorsok tárulnak fel, barátságok, szerelmek, küzdelmek és győzelmek. Semmi sincs bennük, ami fenyegetne, manipulálna bárkit is, mégis megvan bennük az erő, hogy átformáljanak, rengeteg szépséggel, és a mindannyiunkban ott élő kettősség felvállalásával: emberi gyengeség és erő, félelem és bátorság, múltidézés és jövőtervezés.

A szeretet, a méltóság, az életöröm propagandája, amely emlékeztet, hogy a természet rendjét és a léthez való jogot nem lehet törvényekkel korlátozni, betiltani vagy lefóliázni. Kanicsár Ádám András pedig nemcsak író, hanem társadalmi tükör is: abban a világban, ahol olyan sokan mások torz képet próbálnak elénk tartani, ő a tisztánlátás ajándékát kínálja mindannyiunknak, akiket megpróbált megvezetni a(z ön)gyűlöletkeltő gépezet.

Írásaiban ott a játékosság és komolyság, a könnyed humor és a súlyos szembesülés azzal, mekkora szükségünk van erre a kötetre. Mert minden sorában ott az őszinte kíváncsiság, a mély emberség: egyszerre tud nevetni és sírni azon, amit túl sokan csak a félelem vagy a gyűlölet leplén át képesek látni. Ez a könyv nem arról szól, hogyan „kell” máshogy gondolkodni, érezni, hanem arról, hogy milyen is lehet, ha a szabadságot választjuk.

Önmagunk számára – ezzel másokat is önazonos életre ösztönözve. Hála érte.

Steiner Kristóf

Bevezetés

Tizenöt éve Váradi Sándor megkeresett azzal, hogy indul egy új melegmagazin Magyarországon. Azt mondta, ha gondolom, segítsek be, volt már egy megbeszélésük, hamarosan lesz még egy, csatlakozzak. Aztán néhány nap múlva, ezen a találkozón született meg a budai hegyek között a Humen Magazin. Nagy terveink voltak. Emlékszem, hogy az egyik, szintén külsős résztvevő felajánlotta, hogy hazavisz, és amikor becsukódott az autó ajtaja, felém fordult, és azt mondta: „Meglátod, ebből sem lesz semmi.”

Azóta eltelt tizenöt év, és azt hiszem, leírhatom: nem semmi, ami azóta történt. Nem is csak arról van szó, hogy a magazin még mindig él, talán kicsit alacsonyabb pulzusszámmal, de még létezik, tájékoztat és szolgál. Hanem itt van többek között ez a könyv is, amit, ha jól belegondolok, szintén erre a megbeszélésre tudok visszavezetni. Ott kezdődött ugyanis minden. Minden apró forradalom a lelkemben és az agyamban.

A Humen Magazin Magyarország sokadik meleg-férfimagazinja volt, mégis tudott más lenni, amiben óriási munka volt. Erdei Zsoltnak, a magazin későbbi tulajdonosának mindenképpen, akinek külön hálás lehetek, hiszen megszégyenítően fiatalon, huszonegy évesen nevezett ki engem főszerkesztőnek, amivel belekerültem a magyar queer világ sűrűjébe. Aztán az LMBTQ-topikok életem konstans részeivé váltak. Elkezdtem egyre több lapba írni, egyre többet moderálni, kerekasztalokat, podcasteket szervezni, izgalmas projektekben részt venni vagy éppen kezdeményezni, fantasztikus organizációkkal együtt dolgozni. Teltek az évek. Aztán egyszer csak eltelt másfél évtized.

Közben sorra ismertem meg a queer történelem, kultúra vagy a jogi helyzet újabb szakértőit, akiknek tisztelhettem a tudását. Queer művészeket, akiknek tisztelhettem a kitartását az alkotás öröme és hatalma mellett. Queer aktivistákat, akiknek tisztelhettem a munkájukat és küzdelmüket. És közben tanultam, tanultam, tanultam.

Tanultam arról, hogy bárhova nézünk a világban, valamit mindig jobbá tudunk tenni. Rávilágítottak arra, hogy megannyi emberre és megannyi problémára kellene jobban figyelni, ha valóban egy igazságosabb társadalomban akarunk élni. Mert az élet igazságtalan. A rendszer igazságtalan. A társadalom igazságtalan. És rengeteg ember van, aki az igazságosságért dolgozik.

Van, aki a HIV+-emberek jogaiért küzd, és azért, hogy elfelejtsük a megannyi tabut és félreértést, és mindenkit emberként kezeljünk. Van, aki azon dolgozik, hogy az egyház közelebb tudjon kerülni az LMBTQ+-közösséghez, és hogy a vallásos LMBTQ+-embereknek ne kelljen elveszíteniük a hitüket, ami éppen olyan szerves része az életüknek, mint a szexualitásuk. Van, aki azért dolgozik, hogy minél több emberhez jusson el a közösség történelme, ami a közösség tagjainak megtaníthatja azt, hogy megannyi hősünkre lehetünk büszkék, és mindannyian hordozunk magunkon vagy magunkban egy örökséget, a heteróknak pedig megtaníthatja azt, hogy mindig itt voltunk, mindig volt erőnk túlélni, és annyi-annyi értéket adtunk mi is a közösbe.

Vannak, akik kultúrát teremtenek és formálnak – de nemcsak azért, hogy gyönyörködtessenek, hanem azért, hogy szobrokkal, filmekkel, táncokkal tanítsák meg a világnak azokat a leckéket, amelyeket egyes hatalmak nem néznek jó szemmel, holott ezeket megértve és a tudást felhasználva olyan világot teremthetnénk, amelyben senki nem nyom el senkit. Megint más azért küzd, hogy megértesse másokkal nemcsak a transznemű vagy aszexuális emberek jogait és jogköveteléseinek realitását, hanem azt is, hogy az elfogadás csak boldog embereket szül. Boldog emberek pedig boldogabb társadalmakat teremtenek.

Van, aki fesztiválokon varázsol szórakozást, és diszkógömbként szórja szét a queer kultúra szépségét messziről jött embereknek, bebizonyítva, hogy a szabadság igenis mindenhol megszülethet. És más munkahelyeken teremt befogadó, megértő környezetet, hogy a szexualitása vagy nemi identitása miatt senkinek ne kelljen csendben maradnia egy megbeszélésen, feszengve ülnie ebédszünetben, és gyűlölnie a munkában töltött minden percét szárnyalás és proaktivitás helyett. És vannak, akik egyszerűen tündökölnek: bátran valósítják meg az álmaikat csillámporban és sminkben.

Róluk is szól ez a könyv. A hősökről. Kitérve a kultúrára, a történelemre, társadalmi kérdésekre, kulturális jelenségekre, fogalmakra, meglepő érdekességekre és emberi történetekre. Forradalmakra.

Mert ez a könyv leginkább megannyi forradalomról szól. Az elmúlt tizenöt évben ebben az országban nem a közösségnek dolgozott az idő, na meg a kormány. Bár sokszor gondoljuk azt, hogy a világ fejlődik és épül, és ahogy az emberiség újabb és újabb leckéket tanul meg, az élet egyre jobb és igazságosabb lesz… De sokszor nem ez történik. Nemcsak Magyarországon fogy egyre jobban a levegő az LMBTQ+-közösség körül, hanem az egész világon.

És mégis, ez a tizenöt év bizonyítja, hogy bármekkora az ellenszél, vannak emberek, akik mindig képesek a munkára. Mindig képesek arra, hogy kipattanjon a fejükből egy szikra, és ha csak egy pillanatra is, de fényt hozzanak a sötétségbe. Mindig képesek egy forradalomra, legyen az kicsi vagy legyen óriási. Képesek úgy küzdeni egy egyenlőbb társadalomért, hogy közben pont a társadalom van ellenük. Képesek a politika ellen fordulni, még ha az egyre sötétebb autokratikus arcát mutatja is, és bárkit eltaposna, aki szivárványszínűre akarja festeni a fekete-fehér világot. Képesek színpadra állni, kiállítást rendezni, filmet készíteni, oktatni, írni, kampányolni, végtelen időt feláldozni, csak azért, mert hisznek egy jobb társadalomban, országban és világban. Jobb emberekben.

Sokan próbálják azt üzenni, hogy ezek a forradalmak veszélyesek. Hogy ezek a forradalmak a szivárványszínű csillámporba burkolózva valójában rombolni akarnak. És valóban rombolnak is. Lerombolnak tabukat, lerombolják a gonoszságot, lerombolják a jogtalanságot. Rombolni akarnak. Le akarnak rombolni egy világot, ahol nem mindenki élhet boldogan. Ahol gyerekeket csúfolnak, és ahol gyerekek szenvednek. Ahol néhány betű vagy szám egy személyi igazolványon sorsokat tehet tönkre. Ahol szégyenkezni kell. Ahol a szerelem rossz. A szex bűn. A tanulás limitálva van. Az alkotást ellenőrzik. A szabadság kiváltság. A gyűlölet büszkeség. A büszkeség gyűlölet.

Az LMBTQ+ forradalmak egy jobb világ esélyéről szólnak. Egy jobb világ pedig nemcsak mindannyiunk érdeke, hanem mindannyiunk lehetősége is – és néha egy-egy forradalom kezdetéhez nem kell mást tennünk, csak nyitottnak lennünk, hallgatnunk és befogadnunk. Megpróbálni megérteni, elfogadni, meglátni azt, hogy mennyi mindent tehetünk mi magunk, akár csak a figyelmünkkel, támogatásunkkal, akár csak néhány jó szóval.

Itt most van jó néhány szó. Ha elolvastad őket, mesélj róla másoknak. Mesélj ezekről a hősökről, ezekről a történetekről, egy közösség kultúrájáról. Légy picit te is részese a forradalmaknak. Beszéljünk együtt egy jobb világról, ahol egy picit mindenki jobban szerethet mindenkit. Minél többen beszélünk, annál hangosabbak vagyunk.

És egy dolgot biztosan megtanultam az elmúlt másfél évtizedben. Ha egy hatalom azt akarja, hogy hallgass… akkor legyél minél hangosabb.

A világ egyik legszebb története a közösségről

Van egy kedvenc történetem, ami szerintem a világ legszebb története. Annyira szép, hogy mindig félek: lehetetlen úgy tökéletesen elmondani, mennyire megrendítő. Talán le tudom írni.

Az 1980-as években, amikor az Egyesült Államokban tombolt az AIDS-járvány, tömegével haltak meg meleg férfiak. Napjainkban ők már csak statisztikai adatok, de voltak szüleik, szeretteik, szerelmeik, barátaik. Minden bizonnyal élvezték az életet, a szexet, a zenét, a sikereiket, a gyors és kicsi, meg a lassú és nagy szerelmeket, és ők is ugyanúgy álmodoztak a jövőről, egy még jobb életről, egy nyugodt időskorról, egy világról, amelyben véglegesen megtalálják a helyüket.

Aztán néhányuk elkezdte picit rosszul érezni magát. Találtak magukon egy-egy új, furcsa anyajegyet. Majd egyre többen figyeltek fel furcsa tünetekre. És egy idő után tudták, hogy vége. Meg fognak halni.

És meg is haltak, sorban, egymás után. Emberi sorsok és összetartó baráti társaságok hullottak szét. Nem tudtak segíteni egymáson. A legtöbbjük ugyanúgy menetelt a vég felé, egyre gyengébb és erőtlenebb léptekkel, látva, hogy szinte mindenkivel, akit eddig szerettek és tiszteltek, ugyanez történik. Sokan maradtak egyedül és magányosan.

Az sem segített, hogy közben nemcsak a társadalom fordult ezek ellen az elesett, haldokló és minden bizonnyal rettegő emberek ellen, hanem maguk az orvosok is. Először senki sem értette, mi történik, ezért féltek, majd miután megértették, azután már azért féltek. Sok szörnyű történet kering rengeteg ember utolsó napjainak körülményeiről.

Ajtó előtt hagyott tálcák, amelyeket egyetlen nővér sem mert bevinni a haldoklóknak. Viták az orvosok között, hogy ki foglalkozzon a szerencsétlen beteggel, akinek még a szobájába sem akart bemenni senki. Teljes elszeparálás. Kevés gondoskodó szó. Család sehol, mert szégyellték, hogy a családtag abban a bizonyos kórban haldoklik. És persze rengeteg alkalommal nem lehetett arra sem számítani, hogy az utolsó pillanatokban majd egy barát fogja az eltávozó kezét. Hiszen nagy eséllyel az a barát is egy másik elhagyatott szobában haldoklott. Ugyanúgy egy gondoskodó érintésre vágyva.

A kutatások lassan haladtak, a kormány nem szánt elég pénzt egy olyan betegségre, amely leginkább a társadalomnak azt a részét – meleg és transz férfiakat – érintette, akikre amúgy sem akartak volna nagy összegeket áldozni. Talán még egy olyan sötét gondolat is megfogalmazódott a politikusok fejében, hogy nem is baj, ha így történik. A társadalom, különösen a vallásos emberek egy részének fejében biztosan. A zűrzavarban a bajban lévők segítséget nem kaptak, de az újabb címkéket bőszen osztogatta a világ. A skarlát betűk, az AIDS mögött lassan felsejlett a már oly jól ismert élmény: senki sem látja őket szívesen ebben a társadalomban.

Mindeközben az LMBTQ+-közösség amúgy sem állt túlságosan stabil lábakon. 1969. június 28-án a New York-i Stonewall Innben kitört a queer emberek forradalma, a sokszor elfeledett színes bőrű transznemű hősök hathatós közreműködésével, akik egy akkor már megszokott rendőrségi razzia során ezúttal nem hagyták elnyomni magukat, és szembeszálltak a rendőrséggel. Az utcai összetűzések egészen július 3-ig tartottak, és megteremtették a Pride intézményét, amely igencsak látványos előrelépés és térkövetelés volt a közösség részéről. De ami igazán fontos volt, az a háttérben zajlott: jelentős emberjogi küzdelem bontakozott ki számos aktivista és szervezet részvételével, ez a harc pedig komoly összetartó erőt is jelentett.

Ám volt egy kis probléma: a meleg férfiak és az ő privilégiumaik, amelyek romba döntöttek mindent.

Nem tudjuk, pontosan ki fogta meg és hajította a rendőrök felé az első követ Stonewall Innben, nagy eséllyel gondolhatjuk azt, hogy egy transznemű drag queen volt, akinek a saját társasága később is példaszerű bátorsággal és decibellel állt bele a csatába. Amikor még hangos figyelem kellett, a meleg férfiak számára ezek az emberek nagyon is hasznosak voltak, ám miután a nagyközönség végre felfigyelt rájuk és konszolidáltabban kellett lobbizni egy jobb jövőért, hirtelen rengeteg transzember vált láthatatlanná. Eljött az idő, hogy a melegek óvatosan elfordítsák a tekintetüket a transznemű emberekről.

Ennek a helyzetnek szívszorító példája Sylvia Rivera, az egyik első melegjogi transzaktivista dühös beszéde az 1973-as New York-i Pride-on. Rivera a Stonewall-lázadás és az azt követő hangos évek kulcsfigurája volt, ettől függetlenül négy év elég volt ahhoz, hogy ne akarják felengedni a színpadra a hirtelen nagyon nagyra nőtt és óriási nyilvánosságot kapó felvonuláson. De Rivera mégis megjelent, és az őt kifütyülő meleg férfiak tömegét vasszigorral és tomboló dühvel tette helyre, követelve magának a figyelmet és a tiszteletet. Pont azt, amit a meleg férfiak követeltek a többségi társadalomtól.

Néhány év múlva a – főként fehér – meleg férfiak toxikus ereje feltűnt a leszbikusoknak is. Ekkoriban még csak GL-ről (Gay, Lesbian) beszéltünk, csak a melegeket és leszbikusokat tartotta számon a közösség – itt is láthatjuk a transzok kizárását –, és bár a munka közös volt, a nyilvánosság nem. A meleg férfiaknak ugyanis volt egy szupererejük: az, hogy férfiak voltak. A férfiak pedig könnyebben követeltek jogokat, könnyebben kerültek reflektorfénybe, könnyebben nyilatkoztak. Meghallgatták, és kezdték komolyan venni őket, mert lehet, hogy melegek, de mégiscsak férfiak a férfiak világában. És szerettek magukról beszélni.

Ez pedig nem tetszett a leszbikus nőknek. Ők minden bizonnyal azt érezhették, hogy beszálltak egy csatába azzal a céllal, hogy egy közösségként harcoljanak a fősodor ellen, de végül ugyanoda kerültek, ahonnan elindultak. Nekik kellett csendben maradniuk és igazodniuk a férfiakhoz. Úgy látszott, hogy az általuk képviselt feminista eszmék nem fértek bele a melegmozgalomba. Valahogy megint minden a férfiakról szólt.

Ezért megtörtént a törés. A leszbikus nők úgy döntöttek, inkább csatlakoznak a nőjogi mozgalmakhoz, ahol nem nyomja el őket egy férfi sem. Inkább a heteroszexuális feminista nők mellé álltak a harcban, ahol nemcsak arról beszélhettek, hogy a szexualitásuk miatt milyen jogaik sérülnek, hanem arról is, hogy a női létük milyen akadályokat gördít eléjük. A meleg férfiak nem biztos, hogy kimondott ellenségek voltak a szemükben, de közösséget nem akartak vállalni azokkal, akik ilyen könnyedséggel követték a többségi társadalom káros mechanizmusait és ennyire nem vették észre mások helyzetét. A közösség megbomlott. Lettek meleg férfiak és leszbikus nők. A két csoport pedig nem szívesen beszélt egymással.

Éveken át nem történt változás, a távolság pedig az évekkel minden bizonnyal csak egyre véglegesebbnek tűnt. Majd jött az AIDS-járvány. A meleg férfiak, akikről a leszbikusok könnyen gondolhatták azt, hogy elárulták őket, bajba kerültek. Nagyon nagy bajba. Egyedül haltak meg zord kórházi szobákban, ráadásul az egészségügyi szabályzások és a páni félelem vagy egyszerű homofóbia miatt a halál korántsem volt egyszerű számukra.

És ekkor valami történt. A leszbikus nők megjelentek a kórházakban. Végül ők lettek azok, akik a közösség és testvériesség nevében önkéntes ápolóként ellátták a meleg férfiakat: etették, fürdették, meghallgatták őket, intézték a végrendelkezést, a temetések megszervezését, és egyszerűen fogták a betegek kezét, hogy ne legyenek egyedül az utolsó napokban és pillanatokban.

Nem egyedül küzdöttek. Szervezkedtek. Sorban alakultak meg a vezetésükkel olyan szervezetek, melyeknek az volt a céljuk, hogy minél több meleg férfiről tudjanak gondoskodni. Miután vér alig jutott a meleg férfiaknak, a leszbikus nők Amerika-szerte tömeges véradásokat szerveztek, sőt, egy idő után a világ több pontján is – és bár arról nem rendelkezhettek, hogy a vér biztosan az AIDS-ben haldokló férfiakhoz kerüljön, de minden ilyen esemény előtt hangosan kommunikáltak erről a problémáról, a világ tudtára adva a bődületes és embertelen diszkriminációt.

Amúgy sem voltak csendben: amikor a meleg férfiak a kezdeti sokk után egyre hangosabban szólaltak fel az utcán azért, hogy rendes ellátást kapjanak és a világ komolyan vegye az AIDS-t, a leszbikus nők is melléjük álltak. Ők is élőláncot alkottak, táblákat készítettek, ők is lefeküdtek épületek elé, gyűléseket szerveztek és szembeszegültek a rendőrséggel.

Az AIDS-krízis nem a leszbikus nők, hanem a közösség problémája volt. Mikor pedig elült a vihar, ez az önzetlen és hősies segítség is hozzájárult többek között ahhoz, hogy ma nem MLBTQ+-, hanem LMBTQ+-közösségről beszélünk. Ez a közösség történelmének egyik legmeghatározóbb története. Mikor erre a történetre gondolok, mindig az emberi jóságra, összetartásra és a szeretetre gondolok. Arra, hogy mennyi minden tud összekötni embereket. Hogy mennyi minden tudja egyben tartani ezt a közösséget.

Az LMBTQQIP2SAA+ nem egy közepes erősségű wifikód, hanem a tisztelet formája

Valamiért az emberek számára iszonyatos triggert jelent, hogy az LMBTQQIP2SAA+-közösség különös betűhalmazzal próbálja azonosítani magát. Ebben az esetben nemcsak a heteroszexuális, cisz többségi társadalomról beszélek, hanem sok esetben a közösség tagjairól is. Míg az előbbi sok esetben szimplán, ok nélkül lesz ideges és a haragját gúnnyal vezeti le, például pont wifikódnak nevezve a rövidítést, maga a közösség – és persze a többségi társadalom nyitottabb része – némileg komplexebb kritikával él.

Egyrészt félnek, hogy minél több a betű, a közösség annál inkább nevetség tárgyává válik: hiszen sokan majd úgy gondolják, ezek a hópihék megint túlbonyolítják a dolgokat. Másrészt nem látják értelmét annak, hogy újabb és újabb csoportok kreálódjanak, mert ezzel ismét csak újabb módon szeparáljuk el magunkat ahelyett, hogy asszimilációra törekednénk. Harmadrészt félnek attól, hogy az a megértés, amiért annyit dolgozunk, így csak komplikáltabbá válik, hiszen ki tudja ezt a betűcsokrot megjegyezni, használni és végképp átlátni.

De mielőtt válaszolnánk a kritikákra, kicsit nézzük meg, mit is jelentenek a betűk. Az L jelöli a leszbikusokat, az M a melegeket, a B a biszexuálisokat, a T a transzneműeket, a Q betű pedig a queereket.

AMÚGY… EZ A QUEER, EZ ÖSSZETETT

Itt álljunk is meg egy percre, mert a queer szó nem olyan egyszerű eset. A történelméről fogunk még beszélni később, de most kicsit vizsgáljuk meg a jelentését, már csak azért is, mert számomra is fontos, hogy felvilágosítást adjak arról, miért is használom én is olyan sokat a könyvben. A queer korábban bántó csúfszó volt (az angol szó jelentése: „furcsa”), majd mikor az LMBTQ+-közösség visszafoglalta, egyfajta általános megnevezéssé vált a közösség tagjaira, mára pedig több megközelítése is létezik.

A queer szó alapvetően lehet egy ernyőfogalom: összefoglalja az LMBTQ+-spektrum (majdnem) minden kategóriáját. Ilyenkor mindent lefed, ami nem heteroszexuális vagy cisznemű. Ebben a könyvben én is így használom a kifejezést. A queer mások számára egyfajta mozgó címke: azért használják saját maguk meghatározására, mert nem akarnak egy címkénél megmaradni – szeretnének fluidok maradni, erre pedig a queer kifejezés több mint tökéletes, hiszen annyi fajta szexualitást és nemiséget felölel.

A queer szónak van egy kulturális vagy kritikai jelentése is: ha távolabb lépünk a szexualitástól és a nemi identitástól, a queer leírhat mindent, ami eltér a megszokottól, a mainstreamtől, a többségtől – de ez utóbbi már meglehetősen messze rugaszkodó magyarázat.

A queerig nagyjából érti is az átlagember, miről van szó, de most emelkedjünk egy másik szintre. A második Q jelöli a questioning, vagyis az önmagukat megkérdőjelező embereket, akik még nincsenek tisztában a szexualitásukkal. Az I jelöli az interszexuálisokat, vagyis azokat az embereket, akik biológiailag tisztán nem sorolhatók be se nőnek, se férfinak, mivel mindkét nem fizikai jellemzőivel rendelkeznek: itt lehet szó konkrét szervekről vagy hormonokról és kromoszómákról is. A jelenlegi magyar kormány őket abszolút nem tekinti embernek, vagy legalábbis állampolgárnak, hiszen az Alaptörvény szerint a magyar ember csak nő vagy férfi.

A P jelöli a pánszexuálisokat, azokat az embereket, akiknek mindegy, milyen nemű és identitású a másik, magához az emberhez vonzódnak. Tűnhet ez úgy, mint a biszexualitás, de itt többről van szó: esetükben ugyanis nemcsak a biológiai nem mindegy, hanem az is, milyen az illető nemi identitása: vagyis ugyanúgy vonzódhatnak transz- vagy nembináris emberekhez is. Később ez is világosabb lesz, de most egyszerűsítsük le: nemcsak az mindegy, kinek mi van a lába között, de az is, hogy adott illető minek tartja magát.

A 2S a two-spirit embereket jelöli, vagyis a kétszelleműeket. Ez a csoport az amerikai kontinensen van jelen, az őslakos népek nevezték így azokat az embereket, akik egyszerre voltak nők és férfiak. Bizony, ahelyett hogy transzfóbok lettek volna, inkább különleges, akár misztikus egyénekként kezelték és tisztelték őket.

Az A jelöli az aszexuálisokat, vagyis azokat az embereket, akik nem éreznek szexuális vonzalmat más emberek iránt. Ez egy borzasztóan sokszínű csoport, hiszen van, akinek van romantikus igénye, van, akinek nincs, akinek pedig van, annál sem mindegy, hogy milyen nemű ember felé szeretne közeledni romantikusan. Így lehet valaki egyszerre aszexuális és pánszexuális. Az aszexualitásról a közösség egyik legfontosabb aktivistája bővebben mesél majd az egyik fejezetben.

És van egy újabb A, vagyis az allyk, a támogatók, azok a heteroszexuális, cisz emberek, akik nomen est omen, támogatják a közösség tagjait. Oh, és a plusz: mindenki, aki kimaradt.

Nos, szóval a hópihék túlbonyolítják a dolgokat? Nem igazán. A sorozatos szexuális forradalmaknak köszönhetően az elmúlt évtizedekben az emberek egyre nyíltabban merték megvizsgálni a szexuális orientációjukat és nemi identitásukat, ami által mindenki számára egyre világosabbá vált, hogy a szexualitás bizony egy borzasztóan izgalmas, színes és változékony spektrum. Egyrészt mozog, másrészt cseppet sem azt jelenti, hogy bizonyos számú kategóriára osztható. Valójában mondhatjuk azt, hogy ahány ember, annyi szexualitás.

De akkor minek kell címkézés? Éppen azért, mert ha az ember ennyire színes, megeshet, hogy valaki nem tudja magát egy már meglévő, szélesebb merítésű kategóriával azonosítani. És ha valamivel nem tudunk azonosulni, akkor az arra utaló megnevezést nem szívesen hordjuk, nem igaz? Ha nekem barnászöld a szemem, nem szeretném, ha tisztán barna szeműként vagy zöld szeműként azonosítanának be, mert egyik kategóriában sem érzem magam otthonosan, és egyik kategória sem írja le tisztán, hogy én ki vagy mi vagyok, vagy akár eddig ki voltam: a megéléseimet, ahogy látom magam, vagy akár ahogy mások kezelnek.

Ha az ember a szexualitásával kapcsolatban nem találja meg a saját kategóriáját, az rendkívül sok rossz érzéshez vezethet: kirekesztettséghez, ahhoz, hogy valami nem működik jól bennünk vagy hogy egyedül vagyunk a világban. Ám ha hirtelen van egy kategória, amelynek a leírása jól illik ránk és amivel könnyen tudunk azonosulni mások előtt, az irányt mutat és megnyugvást ad. Így nem, ezek a kategóriák nem kitalálódnak. Ezek a kategóriák léteznek, és az emberek megtalálják magukat valamelyikben, mint egy közös nevezőben.

Ezek a csoportok láttatni akarják magukat, mert ha a világ észrevesz, akkor előbb-utóbb el kéne, hogy fogadja a létezésünket. És bizony a reprezentáció mindenkinek jár. Ezt néha persze nehéz lehet akceptálnia egy heteroszexuálisnak vagy akár egy meleg férfinak. Hiszen az ő kategóriáik olyanok, mintha mindig is a társadalmunk részei lettek volna. Heterónak lenni pedig végképp a norma. Amennyiben az embernek megvan az a privilégiuma, hogy a szexualitását mindenki ismeri, nehezen tudja elképzelni azt a valóságot, amelyben még az identitása létezésének tudomásulvételéért is harcolnia kell.

Pedig ezek a csoportok sokszor nem is a megértést várják. Ha valaki azt mondja magáról, hogy pánszexuális, az nem arról szól, hogy mindenkinek valóban meg kell érteni a pánszexualitást. Elég elfogadnia, hogy valaki így azonosítja magát. Elfogadni, és – itt jön a sokak számára nehéz rész – tisztelni azt. A jó hír, hogy a tiszteletben tartás nem nehéz. Néha elég létezni hagyni a másikat.

A tisztelet része például az is, hogy elfogadjuk, hogy ez a csoport megkülönbözteti és megnevezi magát. Hogy helyet kér az asztalnál. Ennek megértésében és elfogadásában rendkívül sokat segíthet, ha ezeket a szexuális orientációkat és nemi identitásokat valóban identitásként kezeljük, illetve nemcsak betűket látunk bennük, hanem valódi emberek csoportját.

Mindez elmondható magáról a teljes rövidítésről is. A világ egyik legszebb történetéből már kiderült, hogy az M és az L hogyan cserélődtek meg. Később ki fog derülni az is, hogy milyen politikai győzelmek és bravúrok állnak a Q betű mögött. És a genderről való társadalmi diskurzus is sokat tett ahhoz, hogy a pánszexualitás csoportja megszülessen és szerepeljen. Mindez nem új címkék gyártása, nem túlcizellálás, ez egyszerűen a társadalmunk fejlődése. Annak az eredménye, hogy tudunk és merünk gondolkodni a szexualitásunkról, a nemiségünkről, magunkról. És amire jutunk, azt merjük és akarjuk vállalni, és még van merszünk is követelni azt a figyelmet, ami egy cisz heteró embernek születése első pillanatától jár.

Hogy ez nehézzé teszi a kommunikációt? Persze, könnyebb lett volna ezt a könyvet is úgy megírni, hogy minden meleg férfira, leszbikus nőre, aszexuális vagy biszexuális emberre egyszerűen melegként hivatkozom. De egy leszbikus nő nem meleg, hanem leszbikus.

Fontos viszont úgy gondolkodni, hogy minden kritikának lehet valóságalapja, amit észre kell venni és amin dolgozni kell. Az LMBTQ+ kifejezés valóban problémás lehet. Egyszer egy előadás során néhány fiatal jelentkezett pont ezzel a kényes kérdéssel. Elmondták, hogy egy kis faluból jöttek, és tisztában vannak azzal, hogy sem ők, sem a hozzájuk hasonló környezetben felnővő más fiatal nem kap olyan oktatást, mint „a nagyvárosiak”. Ez viszont nem azt jelenti, hogy nem akarják ugyanúgy érteni a világot és tisztában lenni azzal, hogy mi történik a közösségükkel. Ám ha ennyi betűt használunk, csak azért, hogy korrektek legyünk politikailag, azzal pont másokat távolítunk el a topiktól – és a végén megint nem leszünk politikailag korrektek.

Tehát ez sem egy politikailag korrekt könyv. Néha egyszerűen nincs igazság.

Mindenesetre jegyezzük meg, hogy bármelyik rövidítés használata nem előírás. Csak azért, mert van LMBTQQIP2SAA+, nem azt jelenti, hogy ezt bárkinek is mindig le kellene írnia, újra és újra. Mindannyian tudunk maradni az LMBT-nél is. Én ebben a könyvben maradok az LMBTQ+-nál.

A pluszjelben pedig ott van minden szeretetem, tiszteletem és megértésem.

Büszke, bátor HIV-aktivizmus: Waliduda Dániel

Dani az egyik legjobb barátom. Mikor ez a könyv megjelenik, már el tudom róla mondani azt, hogy régebb óta ismerem, mint nem. Danival együtt nőttünk fel, együtt lettünk fiatal felnőttekből felnőttek. Átéltünk millió dolgot: szerelmet, szakítást, boldogságot, haragot, sikert, kétharmadokat. Ő is ott van a Humen Magazinnál szinte a kezdetek óta.

Dani is aktivista, ráadásul az egyik legbátrabb aktivista, akit ismerek. Magyarországon nagy bátorság kell ahhoz, hogy valaki melegként, leszbikusként, transzként vagy aszexuálisként kiálljon a tömegek elé, kockáztatva a megvetést. De ahhoz igazán gigászi bátorság kell, hogy valaki HIV-vel élő emberként vállaljon nyilvánosságot, kockáztatva, hogy félni fognak tőle és rázuhan minden tévhit, még mielőtt felvenné ellene a kesztyűt.

Mikor Dani elmondta nekem, hogy pozitív lett a HIV-tesztje, néhány nap múlva azt gondoltam, hogy ő pont az az ember, aki nemcsak le fogja rázni magáról az ijedséget, de hamarosan egy tökéletesen kiegyensúlyozott életet fog felépíteni. Amitől más kétségbeesne, azt Dani eszközzé fogja alakítani – eszközzé a változásra, a társadalom nevelésére. Arra, hogy reményt adjon a közösségnek. És nemcsak magáért fog küzdeni, hanem másokért is. Ami másnak tragikusnak tűnik, őt nem elnémítani fogja, hanem ezerszer hangosabb lesz tőle. Mit mondjak? Igazam volt.

Dani vidéken nőtt fel, egy Székesfehérvár melletti kis faluban, Iszkaszentgyörgyön. Idilli gyerekkora volt, és bár apja leginkább Németországban dolgozott, távol a családtól, ezt Dani és testvérei nem élték meg tragédiaként. Legalább gyerekként nem volt neki idegen az utazás: a nyár egyik felét mindig Németországban töltötték, a másikat pedig a Balatonon. A legjobb tanulók közé tartozott általános és középiskolában is – talán emiatt is érezhette azt, hogy nincs korlátozva, mindig a saját döntései szerint alakíthatta az életét. „Ez a mai napig így van. Bármikor van egy útelágazás az életemben, egy olyan kérdés, hogy merre tovább, mindig az a válasz, hogy döntsek úgy, ahogy helyesnek érzem. A legfontosabb, hogy én elégedett és boldog legyek a döntésemmel.”

Dani a középiskola előtt már azon gondolkodott, vajon hogyan fognak a fiúk kinézni az osztályban – a lányokkal nem igazán törődött. Nagyjából ide datálja a szexuális orientációja felfedezését, ami nem is maradt sokáig titok. A gimnázium első évének tavaszán már beszélt az érzéseiről három barátjának, akik közül kettő, Barbi és Marci máig a legközelebbiek közé tartozik. „Akkor még úgy fogalmaztam, hogy biszexuális vagyok, ami sok meleg fiúnak az első lépés az önelfogadás felé.” Innentől pedig már minden gördülékenyen ment: Dani könnyen élte meg és könnyen kommunikált arról, hogy meleg, soha nem volt ezzel problémája, és még a gimnázium évei alatt megtörtént az első szerelem is.

Tizenhét évesen még nem merült fel számára komolyabban a védekezés témája. A nemi betegségek és a HIV sem volt a látóterében. Az iskolában erről nem igazán beszéltek akkor sem, ami információ pedig egy tinédzser rendelkezésére állt, meglehetősen zavaros volt. Aztán az egyetemen szembejött a valóság.

Danit felvették az ELTE-re, és fiatal, vidéki meleg fiúként belecsöppent a nagyvárosi életbe, ahol a téma valahogy megkerülhetetlen volt. Ott virított a meleg szórakozóhelyeken kihelyezett hirdetésekben, szórólapokban, és azok az új ismerősök is beszéltek róla, akik már régebben, néhány évvel korábban költöztek a fővárosba – ahogy Dani fogalmaz, ők voltak az „öreg motorosok”. Dani az első HIV-szűrése előtt, 19 évesen, félt is az eredménytől. De minden rendben volt. „Onnantól azért jobban odafigyeltem, amikor olyan életszakaszban voltam, hogy nem volt párkapcsolatom.” Persze ez minden aggodalmat nem oszlatott el, de mondhatni – még ha furcsán is hat – ez némileg normális a meleg férfiak esetében. „Aki meleg férfiként rendszeres szexuális életét él, annál gondolatban mindig ott a félsz, még akkor is, ha ügyel rá, hogy védekezzen. A szűrésen lepereg előtte az élete és minden, ami az elmúlt hetekben vagy hónapokban történt. Féltem, mert akkoriban annyi ijesztegetés volt a HIV-vel kapcsolatban. Beléd táplálták, hogy ha az eredmény pozitív, az a teljes életedet megváltoztatja.”

Dani félelme 2012 tavaszán materializálódott igazán. Annak az évnek a nyarán szervezték Budapesten a EuroGames nevű európai melegsportrendezvényt, amelynek Dani a protokollfőnöke volt. Egy forró napon, a megbeszélés után a trolira várt, mikor felhívta egy régi szeretője. Mindig védekeztek – kivéve, valamilyen megmagyarázhatatlan oknál fogva, az utolsó alkalommal. A fiúról annyit tudott, hogy néhány hete összeesett az utcán és bevitték a kórházba. Bent is tartották, de hogy mi volt a baj, azt Dani nem tudta. Egészen a telefonhívásig: a fiúról kiderült, hogy HIV-pozitív, és a miatt a bizonyos egyszeri alkalom miatt jobb, ha Dani is kér egy tesztet. „Egyedül álltam a trolimegállóban, hogy úristen, mi lesz? Megijedtem, hogy utolér a végzet.” Akkor még nem voltak húsz- vagy akár egyperces tesztek, mint ma – Daninak két hetet kellett várnia az eredményre. Végül viszont ismét megnyugodhatott. „Akkor nagyon láttam magam előtt az izolálódás lehetőségét. Hogy az addigi életem, hogy bulizni járok és szexelek, megszűnik előttem, mert nem merek és nem is akarok majd ilyen szabadabb életet élni.”

AMÚGY… A HIV-TESZTEK ESETE MELEGEKKEL, HETERÓKKAL ÉS GYEREKEKKEL

Míg rengeteg heteroszexuális életében soha nem jut el HIV-tesztre, addig a meleg férfiak életének ez valamilyen szinten természetes része. Tudjuk, hova kell járni tesztre, vannak akár ikonikusnak nevezhető utcák, ahol tisztában vagyunk vele, hogy elérhető a segítség, nem meglepő téma egy baráti beszélgetés közben, ha valaki „tesztelt” – és a legtöbben ismerik az érzést, milyen az ijesztő plakátok között ülni, és úgy várni az eredményt, mintha az életünk függene tőle.

A HIV-tesztek furcsa szerepét az is jól mutatja, hogy egy kapcsolat kezdetének egyik fontos mérföldköve a közös HIV-teszt. Rengeteg dolgot tudunk a HIV-tesztekről. Sokan emlékszünk, milyen volt, mikor még csak vénás teszt létezett, és heteket kellett várni az eredményre. Majd napokat. Aztán ma már perceket. Sőt, néha csak egy percet. Rengetegen követtük végig a saját bőrünkön azt, ahogy a HIV-szűrés egyre gyorsabbá vált és egyre hamarabb könnyebbülhettünk meg – vagy néhányan hamarabb kaphattak rossz hírt. Tudjuk, mit jelent az ablakperiódus – az a néha pokolian nehéz 28 nap, amely után kimutathatóvá válik a vírus az első kontakt után, és amikor már el lehet menni tesztelésre.

Szomorú, veszélyes és káros, hogy ez csak a meleg férfiak körében van így – és sajnos újabb és újabb előítéletekhez vezet. A társadalom nagy részének eszébe sem jut a HIV, a legtöbben nem járnak tesztelésre, még ha aktív szexuális életet élnek is, sokszor megfelelő védekezés nélkül. A szűrőhelyeket továbbra is leginkább meleg férfiak látogatják, így nem csoda, hogy a kiszűrt személyek többsége meleg férfi. A statisztikák félrevezetőek, hiszen rengeteg heteroszexuális nincs kiszűrve, ez pedig tragédiákhoz vezethet.

Például gyerekek halálához. Életem egyik meghatározó interjúja Nórához (most álnevet használunk), a Retropajzs Egyesület HIV-aktivistájához kötődik. Nóra egy heteró kapcsolatban vált HIV-pozitívvá, ám mivel nem járt tesztelésre, nem volt tisztában a státuszával. Ahogy teltek az évek, egyre rosszabb lett az egészségi állapota, mígnem ő maga fel nem vetette orvosának a HIV lehetőségét. Az orvos elutasította a vizsgálatot, mondván, heteró nő nem kaphatja el a vírust, csak meleg férfiak, így kár aggódnia. Nóra aztán nem is aggódott. Néhány év múlva aztán ismét kórházba került, ekkor már életveszélyes állapotban. Itt jöttek rá, hogy évek óta HIV-pozitív, és már az utolsó, AIDS-stádium felé halad. Nóra nem is magáért aggódott igazán, hanem a gyerekéért, akinek évekkel ezelőtt adott életet. Rettegett, hogy a baba már az anyaméhben pozitív lett. Elképesztő szerencséje volt, kiderült, hogy a kicsi teljesen egészséges. Aztán, köszönhetően a kezeléseknek, Nóra is tünetmenetesé vált. Mikor ismét terhes lett, már nem aggódott a babáért – a megfelelő gyógyszereknek hála már nem terjeszti a vírust, és az anyaméhben sem tudja átadni. A szülés az orvosok és nővérek előítéletei miatt így sem volt egyszerű, de végül Nóra ma kétgyermekes, boldog anyuka.

Aki aktivistává is vált. Társaival máig gondoskodnak HIV-vel élő gyerekekről, és most azt próbálják elérni, hogy a magyar állam tegye kötelezővé a HIV-szűrést a kismamáknál. Lenne rá ok: ma is halnak meg csecsemők Magyarországon AIDS-ben. A küzdelmük egyelőre nem sikeres. A morbid magyarázat az, hogy a statisztikák szerint nem hal meg elég gyerek a vírussal kapcsolatos betegségben ahhoz, hogy ilyen reformokat követeljen az ügy.

A HIV elleni legnagyobb diadal az lenne, ha Nóráéknak nem kellene ezért küzdeniük. Sok múlik az államon, de az embereken is. Jó lenne, ha a heteroszexuálisok számára legalább feleannyira természetes jelenség lenne a HIV-szűrés, mint a meleg férfiaknak.

Dani már akkoriban sem tartott attól, amitől korábban sok más meleg fiú igen: hogy a HIV halálos ítélet lenne. Sokakkal ellentétben ő tudta, hogy nem az. Ennek különös oka volt. Dani anyai nagyanyjának öt testvére közül kettő disszidált 1956-ban. Egyiküknek nyoma veszett, de az idősebb fivérrel tartották a kapcsolatot: ő Svájcban telepedett le és ott is halt meg 1992-ben – AIDS-ben. A 80-as években Dani nagyanyja és nagyapja gyakran látogatták, nem volt titok előttük a férfi állapota – ahogy aztán az egész család előtt sem. „Egyetemistaként mindig ott volt a fejemben, hogy volt a családban valaki, aki HIV-pozitívként, AIDS-ben halt meg. Érdekelt, hogy mit jelent ma HIV-pozitívnak lenni, tehát utánaolvastam. Ez a kíváncsiság összefüggött azzal is, hogy úgy gondoltam: ha a nagyanyám bátyja is meleg volt, akkor ebben sorstársak vagyunk. Két meleg egy családban. De valamiért közben azt is gondoltam, hogy én biztos nem leszek pozitív, ebben más leszek, mint ő. A sors fintora, hogy a családban senkinek nincs ugyanazon a napon a születésnapja, csak nekünk.”

Dani emellett azért is tájékozottabb volt az átlagnál, mert ekkor már a Humen Magazin, az akkor még szárnyait próbálgató meleg-férfimagazin újságírója volt, így néha egyszerűen muszáj volt írnia a témáról. A tájékozódás amúgy nem volt egyszerű: az interneten még nem nagyon voltak elérhető magyar nyelvű anyagok, ha valaki információt akart a vírusról, angolul kellett utánaolvasnia.

Daniban ebből a korszakból kristálytisztán megmaradt egy angol nyelvű cikk, amit ő fordított le: az írás öt-hat pontban foglalta össze, mit kell tennie valakinek pozitív HIV-teszt esetén. Ebből a cikkből tudott meg olyan alapvető információkat, hogy ha valaki HIV-pozitív, akkor mennyi gyógyszert kell szednie, van-e a kezelésnek mellékhatása, és a vírus megfelelő kezelés esetén is lerövidíti-e az érintett életét. Ma a válaszok már könnyebben elérhetők – bár Dani megjegyzi, továbbra is kevés a magyar nyelvű információ az interneten –, de a 2010-es évek elején az információforrást szórólapok, kétes forrású külföldi cikkek és chatszobák jelentették. Nem csoda, hogy aki egy picit is kevesebbet tudott, mint Dani, az félt.

Dani 2014-ben elnyerte a magyar közigazgatási ösztöndíjat – ennek keretében hat hónapot töltött egy magyar minisztériumban és három hónapot külföldön, utóbbi desztinációval kapcsolatban a saját preferenciái is számítottak. Dani Lengyelországba szeretett volna menni: apai nagyapja lengyel volt, és az ELTE-n az orosz szakon is a lengyel minort választotta. Varsóban aztán egy csoporttársnőjével lakott, és egy melegtárskeresőn megismert egy szintén a lengyel fővárosban lakó magyar fiút, Viktort. Viktorral hamar jó barátok lettek. Danit hamarosan meglátogatta egy budapesti meleg ismerőse, Tomi is, a három fiú pedig úgy döntött, együtt vetik bele magukat a varsói queer éjszakába.

Egy Dani által már jól ismert klubba mentek, amelynek volt tánctere, egy lounge-része, és egy, a gondos szemek elől jobban eldugott cruisingrész, ahol a férfiak picit máshogy érezhették jól magukat, és úgy léphettek kapcsolatba egymással, ahogy csak akartak. A fiúk ittak, táncoltak, majd Viktor és Tomi viszonylag hamar hazament. „Arra még emlékszem, hogy elmentek, de hogy utána mi történt, arra már nem. Az első emlékem az, hogy már megyek hazafelé.”

Dani másnaposan ébredt, és fogalma sem volt, mi történt aznap éjjel. „Elmentem fürdeni és megvizsgáltam a testem. Amennyire meg tudtam állapítani, behatolásnak nem volt nyoma.” A péniszén viszont volt egy seb, amiről nem tudta, hogy korábban is ott volt-e, vagy esetleg a bárban történt valami, és ott szerezte a sérülést. Néhány pillanatkép máig bevillan neki arról, hogy ott volt a bár cruisingrészén, de minden mást homály fed. „A mai napig nem tudom eldönteni, mi történt. És ahogy haladunk előre az időben, egyre nehezebb erről ítéletet mondani. Nem gondolom, hogy annyira sokat ittam volna, hogy kiessen több óra. Sem előtte, sem utána soha nem fordult elő velem, hogy annyira berúgjak, hogy ne emlékezzek rá, de közben annyira magamnál legyek, hogy valamit csináljak is.” Daninak eszébe jutott az is, hogy valamit tehettek az italába, ám ezzel a magyarázattal máig hadilábon áll. „Furcsa kimondani is, hogy bedrogoztak, mert annyira szürreálisnak érzem, hogy velem, egy férfival történjen ez meg. Persze, az ember olvas erről cikkeket, látja filmekben, sorozatokban, de hogy vele is megtörténjen: az hihetetlen.”

Dani a Humen Magazinnak írt cikkei miatt tudta, hogy a HIV-nek milyen tünetei lehetnek. A vírussal való kontakt után két-három héttel jelentkezhet láz és hasmenés, de előfordulhat rühesedés, vagy ha addig már előfordult, akkor ekcéma is kiújulhat. Miután pedig a láz és a gyomorproblémák általában hirtelen jönnek és nagyjából három nap alatt el is múlnak, a tünetek nehezen betudhatók bármilyen komoly betegségnek. Bár a bőrproblémák tovább is elhúzódhatnak, a HIV egyik veszélye pont abban rejlik, hogy ezután a vírus akár egy évtizeden át nem jelentkezik komoly tünettel. A seb miatt Dani számított a legrosszabbra.

Két héttel később, egy reggel hőemelkedéssel ébredt. „Az azt követő héten jöttek a szüleim látogatóba, akkor elkezdődött a hasmenés, felment a lázam is és ekcéma is kialakult.” A rosszullét három nap alatt elmúlt. Dani jól volt, de egyértelmű jelnek vette, hogy megfertőződött HIV-vel. Másfél hónap múlva visszatért Magyarországra, de úgy döntött, a karácsony előtti időszakban nem megy el szűrésre, nem akarta elrontani az ünnepeket. Januárban viszont megkérte orvos ismerősét, Marcit, hogy kísérje el a Karolina rendelőbe, ahol ekkor már régóta elérhetők voltak a gyorstesztek.

„Pont úgy ültem, hogy beláttam az irodába, ahol a klinika egyik munkatársa ült a számítógépnél. Ide szokták kirakni a gyorsteszteket és várni az eredményt. Emlékszem, egy idős néni, aki aznap dolgozott, felállt a számítógéptől, megnézte a teszteket. Az egyiken megakadt a tekintete, tovább nézte, mint a többit. Már akkor tudtam, hogy az az én tesztem. Kijött a váróba, megnézett valami papírt, majd behívtak.” Danit az orvos leültette, és közölte vele, hogy a teszt eredménye feltételesen pozitív, és újabb vizsgálat szükséges, ám ezúttal vénából kell vért venni. „Megkérdezte, van-e velem valaki, akire támaszkodhatok. Elmondta, hogy nem kell a Dunának menni, ma a HIV már nem azt jelenti, mint 1989-ben, és az egész inkább olyan, mint egy cukorbetegség. Jól kezelhető. Mai fejjel belegondolva amúgy sokkal jobban lehet vele élni, mint a cukorbetegséggel.” A rendelő előtt Marcinak is elmondta a hírt. Majd jött egy nagyon nehéz időszak. „Másnap reggel úgy keltem, mintha egy rossz álomba csöppentem volna. Az volt a legrosszabb, hogy munkám sem volt, le sem tudtam kötni a gondolataimat. Ott álltam január elején, munka nélkül, HIV-fertőzöttként. Emészteni kellett, és gyászolni. Akkoriban találkozgattam egy fiúval, neki elmondtam, mi a helyzet, és jól fogadta. A varsói eset után nagyon vigyáztam, tudatos voltam, így szerencsére az a teher nem volt rajtam, hogy valaki miatt aggódnom kelljen, hogy esetleg átadtam neki a vírust.”

Dani viszonylag hamar elmondta három embernek a státuszát: Kittinek, Marcinak és nekem. Egy kávézóban ültünk le. Tudtam, hogy Dani napokkal a találkozó előtt járt teszten, az ilyeneket a meleg barátok megbeszélik egymással. Meg is ijedtem, sejtettem, hogy baj van. Nem emlékszem, mit gondoltam, mit éreztem, de féltem. Furcsa, hogy ha az ember közös örök emlékekre gondol, akkor mindig valami szépben gondolkodik. Pedig az ilyen is lehet közös emlék. Arra emlékszem, hogy támogatni akartam Danit. Ott lenni neki. Ma már tudom, hogy bár nem mindig csináltam jól, de már az is támogatás volt, hogy elmondhatta, mi a helyzet. „Nagy segítség, amikor az ember beszélhet erről valakinek.”

Magyarországon központosított a HIV-ellátás, ami azt jelenti, hogy a HIV-vel élőket Budapesten a Szent László Kórház fogadja, illetve vidéken néhány decentrum, melyeket viszont az elmúlt években bezártak, és csupán néhány maradt a korábbi öt közül. Dani, miután a fővárosban élt, alapvetően a Szent László Kórházban került be a rendszerbe. Frissen kiszűrt páciensként a magyar szabályok szerint három pozitív eredményű vérvétel volt szükséges a végső diagnózishoz. Az első vénás vérvételt a gyorsteszt után vették le, majd utána még két vérvétel következett a központi bőr- és nemibeteg-gondozóban, ahonnan aztán átirányították a Szent Lászlóba.

Dani a magyar HIV-kezelés meglehetősen érdekes fordulata körül került bele a rendszerbe. 2015 tavaszán az egészségügyi rendszer álláspontja az volt, hogy a HIV-gyógyszereknek olyan mellékhatásaik vannak, melyek miatt jobb minél később elkezdeni a szedésüket. E miatt a politika miatt ekkoriban még akár éveken át nem kezdték el a terápiákat. Ez nemcsak azt jelentette, hogy a HIV szabadon végezhette destruktív munkáját az immunrendszerben, míg a vírusszám el nem ért egy kritikus pontig, ahol már jogos volt a beavatkozás, hanem a páciens ez idő alatt akár tovább is adhatta a vírust másnak (ami megfelelő kezeléssel kizárható). Dani nehezen viselte a helyzetet: „Nem a HIV, hanem a vírus terjedése miatt. Maga a tudat, hogy a szervezetem ki van szolgáltatva ennek a betegségnek és nem tudok mit tenni, kivéve a gyógyszeres kezelés elkezdését, ami viszont nem rajtam, hanem a kórházon múlik.” Mindez romboló hatást gyakorolt a mentális egészségére. „Veszélyes voltam másra. És bár néha belefért némi ismerkedés, és szexeltem is, de mindez csak jobban erősítette bennem a szégyent. Nem elég, hogy HIV-pozitív vagyok, még veszélyes is, fertőző. Ki akarná kitenni magát egy ilyen kapcsolatnak? Fordított esetben én biztosan nem.”

A protokoll abban az évben minden bizonnyal megváltozott, és a kezeléssel egyszer csak nem kellett tovább várni. „Augusztusban felírták az első adag gyógyszert, noha a vírusszámom még nem indokolta volna. Volt ismerősöm, akinek mikor kiszűrték, a vérében a vírusszám 2–3 millió között mozgott – 1 ml vérre vetítve –, nekem pedig akkor volt hatezer körül.” Vagyis Dani viszonylag hamar bekerült abba a rendszerbe, amely ma is működik.

AMÚGY… A HIV-PREVENCIÓ LEGFONTOSABB MONDATA…

…az, hogy aki ma megfelelő kezelést kap, teljes értékű életet élhet. A gyógyszer olyannyira lecsökkenti a vírusszámot, hogy a HIV nem dolgozik a szervezet lerombolásán, vagyis nincs hatással az illető várható élettartamára. A gyógyszernek köszönhetően a HIV-vírust a hordozó személy nem adja tovább, nem fertőz meg másokat. A HIV-re máig nincs végleges gyógymód, de abszolút kezelhető. Minél előbb derül ki, hogy valaki HIV-pozitív, annál gyorsabban kezdhetik meg a kezelést, és annál gyorsabban éri el azt az állapotot, hogy nem jelent veszélyt a szexuális partnereire – vagy terhesség esetén akár a magzatra. Akiről nem derül ki időben a státusza és akár eljut a HIV-fertőzés utolsó, halálos stádiumához, az AIDS-betegséghez, esetenként még az is megmenthető, az állapota stabilizálható, az élete meghosszabbítható.

Mindez azt is jelenti, hogy a HIV-et ma már meg lehetne állítani. Minél több ember járna tesztelésre, minél több fertőzött személyt szűrnének ki, és minél többjük állna megfelelő kezelés alatt, annál kevesebben adnák át a vírust másnak. Egy tökéletes világban mindenki megkapná a terápiát, és a vírus nem terjedne tovább. Igen, orvosilag már elképzelhető egy HIV-mentes világ, ám a politika és az emberi tényező miatt ez máig science fiction, nem pedig realitás.

Ma a frissen kiszűrtek az első vizsgálatok után nagyon hamar kapnak gyógyszert. Ráadásul míg régen akár tíz-tizenkét pirulát is kellett szedni, Daninak a kezdetektől már csak két gyógyszerre kellett figyelnie. Később ezek száma is csökkent, ráadásul pont a nagyobb tablettát lehetett elhagynia. „Tehát már egy gyógyszer tartalmazza mindazokat az összetevőket, amelyeket azelőtt két-három tabletta. Elképesztő a fejlődés ebben is. Az egész megélésben nagyon erős pozitív löket, hogy már csak egy gyógyszert kell beszedned naponta. De ugyanilyen fontos a mentális egészség szempontjából az is, hogy az embernek hányszor kell elmennie a klinikára.”

Kezdetben még havonta kellett vérvételre járnia, ami nem volt kellemes élmény, főleg, hogy az újságírói és aktivista szerepvállalása miatt már viszonylag ismert figura volt a meleg férfiak körében. „Határozottan ott volt az esélye annak, hogy meglát valaki, akiről nem tudom, kicsoda, de ő tudja, hogy én ki vagyok. Attól féltem, hogy elterjed a városban, hogy HIV-pozitív vagyok, és ezzel kikerül a kezemből az irányítás. Éveken át tartottam ettől.” Dani hamar felismert ismerős arcokat. Valakiről akkor már tudta, hogy sorstársa, valakiről ott tudta meg. De kínos szituációt végül sosem élt át, egy idő után pedig a látogatások, és így a találkozások is ritkultak. Hála a gyógyszeres kezelésnek, Dani eredményei jók, és már elég kilenchavonta kontrollra járnia. Ez azért is fontos, mert így nincs háromhavonta emlékeztetve az állapotára, mint a kezdetekkor.

Az egyedüli mementó a gyógyszerkiváltás. Magyarországon jó minőségű HIV-gyógyszereket biztosítanak, ám míg ezeket régen elég volt háromhavi adagokban kiváltani, egy új rendelet miatt már havonta kell. „A törvény elsősorban a tb által finanszírozott rákgyógyszerekre vonatkozik, és azért hozták meg, hogy hirtelen halálozás esetén ne vesszen kárba több hónapnyi gyógyszer. De a HIV-vel élők nem halnak bele a HIV-be egyik napról a másikra.” Egyfajta lobbizás elindult annak érdekében, hogy a rendszer változzon, de semmi sem történt.

Ez nemcsak azért kényelmetlen, mert havonta kell orvoshoz járni, hanem azért is, mivel HIV-gyógyszert kiváltani sok esetben lehet kockázatos. Rengetegen titkolják állapotukat, és kisebb városokban rizikót éreznek azzal kapcsolatban, hogy a helyi patikában vegyék át, mivel félnek, hogy akkor elterjedne a hír. Ezért sokan nem a lakóhelyük közelébe kérik a gyógyszert – inkább havonta utaznak, de biztosra mennek, hogy ne egy ismerős olvassa el a recepten a nevüket. „Budapesten könnyebb eltűnni a tömegben. Vidéken nehéz.”

Dani mentális egészségére éveken keresztül komoly hatással volt a HIV-vírus. Miután néhány barátjának elmondta a hírt, mindenki biztosította a szeretetéről, támogatásáról, és mikor féltést érzett, azt sem élte meg teherként. Ettől függetlenül rászakadt a világ. Picinek érezte magát, eltűnt az önbizalma, és úgy érezte, visszafele lépked az életben.