Ajánlások

2022. január 27.

Örülök, hogy az auschwitz-birkenaui haláltábor túlélője, Lidia könyve a holokauszt emléknapján jelenik meg. Remélem, ez a mű segít emlékezni a történtekre. Az emlékezés valójában az emberség megnyilvánulása, a civilizáció jele, az emlékezés a béke és a testvériség, vagyis a jobb jövő feltétele. Ma is érvényes, amit 2021. január 27-én a nagyközönség előtt mondtam:

„Emlékezni azt jelenti, hogy óvatosak vagyunk, mert ezek a dolgok újra megtörténhetnek. Először ideológiai javaslatok születnek, amelyek meg akarnak menteni egy népet, ám végül egy nép és az emberiség elpusztításával végződnek: gondoljunk csak vissza arra, mi vezetett a halál, a népirtás és a brutalitás útjára.”

Amikor 2021. május 26-án a San Damaso udvarán röviden üdvözöltem Lidiát, meg akartam csókolni a karját, amire a 70072-es szám van tetoválva, és amellyel az auschwitz-birkenaui táborban megbélyegezték: Ez a megbékélés egyszerű gesztusa volt, hogy a múlt emlékét életben tartsuk, hogy tanulni tudjunk a történelem fekete lapjairól, és ne ismételjük meg, ne kövessük el újra ugyanazokat a hibákat. Ezért kell továbbra is fáradhatatlanul törekednünk az igazság hirdetésére, a harmónia növelésére és az integráció támogatására: hogy a béke és egy jobb világ építői legyünk. Támogassuk tehát Lidia küldetését, aki egy évvel ezelőtt azt mondta: „Az általam választott küldetés, amit amíg élek, folytatok, az, hogy emlékezzek, hogy beszéljek arról, ami velem történt.” Hozzátette: „Különösen a fiataloknak mesélek, hogy ilyesmi soha többé ne ismétlődhessen meg.”

Liliana Segre üzenete

Lidia története egy apró szelete a koncentrációs táborok univerzumának. A helyszín az elátkozott Birkenau, a történet pedig a halál elkerülése. A háttérben a huszadik század legelképesztőbb tragédiája. A civilizáció nulladik éve.

Hogy miért beszéljünk róla még mindig? Kötelességből: az emlékezés kötelességéből. Most és mindig, a harmadik évezred mantrájaként. A kulcsszó a történeti emlékezet, az a különleges képesség, amely segítségével megőrizhetjük a demokráciát. Aki felejt, jobban ki van téve az intolerancia és az erőszak veszélyeinek.

De hogyan lehet oltakozni ez ellen a „gyűlöletes vírus” ellen?

A történelem tanulmányozásával és az alkotmány érvényesítésével, amelyből minden ered. Azoknak a lányoknak és fiúknak, akik ezeket az oldalakat olvassák, a múlt árnyaitól mentes, szép jövőt kívánok. Olyan időszakot, amely felbecsülhetetlen azok számára, akik hozzám hasonlóan még mindig kicsit elveszettnek és kicsit megváltottnak érzik magukat.

Sami Modiano üzenete

A Lidiával való találkozás meghatott, nem tudtam nem megölelni őt!

Története olyan, akárcsak az enyém: a megsemmisítőtáborokban átélt magány, a rengeteg borzalmas élmény… Kiragadták édesanyja kezéből, amikor még csak hároméves, sosem tudhatta, mit hoz a holnap!

Mennyi közös van a múltunk fájdalmas tapasztalataiban, de a vágy, hogy ne adjuk fel, segített legyőzni az élet támasztotta akadályokat.

A seb megmaradt, de úgy, ahogy Lidia annyi év után megtalálta az édesanyját és elmesélte a tragédiáját, én is találtam egy embert, aki törődött velem, és mindig ott volt mellettem: Selma, a feleségem. Lidia írása mutasson nekünk utat az életben: legyen az erő, a bátorság, a jó létezésébe vetett megingathatatlan hit, a mások iránti szeretet példája, és mementó, hogy soha többé háborút!

Annyi év hallgatás után úgy döntöttem, hozzá hasonlóan én is megszólalok, hogy megosszam tapasztalataimat, és üzenetet hagyjak: „Soha többé!”

A kislány,
aki képtelen gyűlölni

1.

Csak néhány villanás. Mint a villámok, amelyek jönnek és mennek az éjszaka sötétjében, felbukkannak a régmúltból, de mégis közel, nagyon közel vannak, mintha csak tegnap lett volna. Évtizedek óta elkísérnek, amióta anyámmal a megsemmisítőtáborba deportáltak.

Alig hároméves vagyok. Ő huszonkettő.

A karjában tart, miközben a sínek mentén haladunk Birkenauban.

1943. december. Nagy hideg. Mintha nem is hó esne, hanem jég… korbácsol a szél. Körös-körül pusztaság. Nézem a vörösesbarna vagont, amelybe napok óta be vagyunk zsúfolva, a lábunk végtelenül elzsibbadt, úgy érezzük, bármelyik pillanatban megfulladhatunk. Mégis erős a kísértés, hogy visszaszálljunk.

Egy pillanattal ezelőtt semmi mást nem akartam, csak leszállni, oxigénhez, levegőhöz jutni. Most nem, vissza akarok menni oda. Visszamenni. Hazamenni.

Emlékszem egy erős ölelésre. Arra, hogy anyám eltakarta az arcomat. Vagy talán én próbálom a mellkasára hajtani az arcomat, ami már így is sovány a végtelennek tűnő utazás napjai után. A vonat folyamatosan gyorsul és lassul. Végtelenül hosszan áll egy ismeretlen pusztában.

Néhány német katona két sorba osztja az újonnan érkezőket. Páran közülük egy harminc-negyven méterrel mögöttünk levő téglatorony tetejéről őrködnek. A jobb oldali sorba kerülünk. A bal oldaliba leginkább idősek kerülnek, valószínűleg azok, akiket a legtörékenyebbnek, a leggyengébbnek tartanak. Bizonytalan, hogy fog ez az egész végződni. Nincsenek szavak, csak lemondás. Hiányzik az energia bármilyen lázadáshoz. Hiányzik az erő ahhoz, hogy bármilyen lázadás hatékony legyen.

Bűzlök, és anyám is. Mindenki, aki leszállt a vonatról, bűzlik. És ez a szag az egyetlen barátságos, ismerős dolog egy idegen világban. Hol vagyunk? Senki sem beszél, senki nem ad magyarázatot. Csak itt vagyunk.

Kutyaugatás, ezt sosem felejtem el. Még ma is, amikor egy kutya ugat az utcán, a gondolataim ide térnek vissza, erre a hó és szél tépázta rakpartra, miközben a katonák általam ismeretlen nyelven ordítoznak. SS, megtanulom, hogy így hívják őket. Gyakran térnek vissza álmomban, olyan álmokban, amelyek valóságnak tűnnek. És hirtelen felébredek az éjszaka közepén, izzadva, félve, reszketve. Kiabálnak, anélkül hogy érteném, mit jelentenek a szavaik. Aztán jön a köpködés, a megvető nevetés, gyűlölettel teli a tekintetük.

Az állatokat pórázon tartják. A németek korbácsaitól felbuzdulva acsarkodnak. Élvezettel lökdösik őket felénk, azok pedig kivillantják fogukat, hátsó lábukra állnak anélkül, hogy észrevennék, az előttük lévő zsákmány már megadta magát. Már halottak.

Anyámat erőszakkal elválaszják tőlem. Ahogy más anyákat is más gyermekektől. Sikoltozás és sírás. Elmegy, nem tudom, hová. Nem sokkal később újra látom őt, borotváltan és teljesen meztelenül. Egyetlen hajszál sincs a fején. De még így is megölel. És mosolyog. Emlékszem, mintha mosolya azt mondaná: ne aggódj, minden rendben van. Megkérdezem tőle: hová tűntek a fürtjeid? Nem válaszol. És a nagyszülők? Hová tűntek a nagyszülők? Semmi válasz.

Végignézünk a táboron. Két kéményből fekete füst száll az ég felé. Később megtudom, hogy ezeken át szöknek ki a krematóriumokban égő lángok. Az eget beborítja a korom. Korom, amely, mint mondták, eltömíti a környéken élő lengyel polgárok tüdejét, Oświęcimen túl, a Visztulán túl, kilométereken át. Égett hús szaga. A halál szaga. Nem mondunk semmit. Senki sem mond semmit. Még a lengyelek is anélkül lélegzik be, hogy reagálni tudnának. Mindannyian érezzük. A nagyszülők nincsenek többé.

A kémények mögött szögesdrót van. A szögesdróton túl csupasz fák. Egy tisztás, ami nem tudom, hova vezet. Szeretnék odakint lenni, a szabadság felé futni, minél messzebbre. A szabadság olyan közel van, és mégis olyan elérhetetlen. Csak néhány méter. Közelebb kerülni nem lehetséges. Azt mondták, valakik megpróbáltak átmászni. Áramütés érte őket. Másokat néhány lépésnyi menekülés után géppuskával lőttek le.

Ma már nehezen tudom rekonstruálni mindazt, ami velem történt. Több mint nyolcvanévesen nem tudom megmondani, hogy az emlékezetemben éles pengékként megjelenő villanások annak az eredményei-e, amit valóban megéltem, vagy annak, amit a pár évvel idősebb túlélő barátaim meséltek évekkel később: tapasztalatok, amiket velem együtt éltek meg. Az egyetlen biztos pont az, hogy ott voltam, voltam ott. Az emlékeim és a többiek történetei átfedik egymást és keverednek. Már nem tudom, mi az enyém, és mi az övék. De ez ellen nem tehetek semmit. Ez már csak így van.

Nagyon kicsi vagyok, amikor bevisznek a táborba. Mikor elhagyom, már ötéves múltam, hat leszek. Azon gyerekek közé tartozom, akik a legtovább éltek ott, talán az egyik legkisebb vagyok, akinek sikerült túlélnie, megmentenie magát. Néha felteszem magamnak a kérdést: vajon túl fiatal voltam ahhoz, hogy később elmeséljem a történteket? Nehéz válaszolni. Az biztos csak, hogy tizenhárom hónap Birkenauban mindenkit, minden életkorban komolyan megsebez. Azok a sérülések, amelyek ezekben a napokban, hónapokban, években keletkeztek, mindig elkísérnek, és tudom, hogy életem végéig el is fognak kísérni. Az, hogy nem emlékszem részletesen mindenre, növeli a fájdalmat. Nem vagyok teljesen tisztában az összes bántalmazással, amit elszenvedtem. De megtörténtek. Ott vannak. Bennem élnek, a tudatalattimban. Ők az útitársaim. Masszívak és folyamatosan jelen lévők. Befolyásolják a napjai-
mat. A csendjeimet. Mosolyomat a szomorúság pillanatai követik. Birkenau soha nem hal meg. Kitörölhetetlen részévé válik azoknak, akik átélték. Egy szörnyeteg, amely folyamatosan beszél, hogy elmondja a kimondhatatlant.

Erre utólag jövök rá. Ugyanis minden találkozó után, ahova szerte a világon tanúskodni hívnak, hogy elmondjam a történteket, azon kapom magam, hogy olyasmit mondok, amit korábban nem mondtam. Minden egyes alkalommal. Az elmémben eltemetett részletek életre kelnek és új szavakra találnak, meglepve először engem, majd a családomat és azokat, akik szeretnek: erről soha nem beszéltél nekünk. Tudom, válaszolok. Mindig is bennem volt, de csak most talált utat kifelé. Azt hiszem, ez tényleg azért van, mert gyerek voltam Birkenauban. A gyerekek mindent elraktároznak. Bár az emlékeik néha elrejtőznek, néha egybefolynak, soha nem felejtenek. Soha. És amikor felnőnek, új tudatossággal élik át a velük történteket. Amit az elme eltemet, az nem hal meg. Feltámad. Idővel újra életre kel. És gyakran csak évek, sőt évtizedek múlva tudatosul az emberekben, hogy milyen bántalmazást szenvedtek el. Sokan így vannak ezzel. Én is.

Mit tettek velem a hosszú fogság hónapjaiban?

A test élt, az elme pedig raktározott, de aztán el is temetett. Aztán évről évre felszínre hoz belőle valamit, mint a tenger egy hajó roncsait.

Gyakran gondolok a lelkemre. Egy ősi, olvadó gleccserhez hasonlítom. Birkenauban a nagy hideg mindent elborított, érzelmeket, tapasztalatokat, szavakat. Aztán a fagy lassan utat engedett a különböző évszakoknak. A kinti hőmérséklet egyre enyhébb lett. És ami korábban takarásban volt, az most előbukkan a fényre.

Egyáltalán nem könnyű mindezzel foglalkozni. Ez az életfeladatom. Nehéz, ugyanakkor nélkülözhetetlen. Persze magamért teszem. Ugyanakkor mindenki másért is, a barátokért és ismerősökért, a barátok barátaiért, azokért, akiket nem ismerek, de akik felebarátaim, az emberiség nagy családjának tagjai. Szeretném tisztázni. Kimondani, jól és őszintén, amit gondolok: a táborok sötétsége nem archiválódik egyszer s mindenkorra. A gyűlölet, amely ezeket a helyeket táplálta, mindig ott lappang, és mindig előbukkanhat újra. Mindenekelőtt az emlékezetre kell figyelni, arra, hogy elmondjuk, mi történt. Hogy mire voltak jók a haláltáborokban töltött telek? Ha másra nem, legalább arra, hogy az emberiség tudatára ébredjen a sötét oldalának, és mindent megtegyen, hogy megakadályozza annak ismételt felemelkedését. Megakadályozza, hogy mindez újra szóhoz, létjogosultsághoz, életerőhöz jusson. Mire jó Birkenau, és mire jó minden megsemmisítőtábor, ha nem arra, hogy ez a sötétség soha többé ne jöhessen vissza kísérteni?

Az újságokban újraéledő antiszemitizmusról olvasok. Azok számára, akik hozzám hasonlóan átélték a táborokat, ez lehetetlennek, és mégis fenyegetőnek tűnik. Mert számunkra, túlélők számára a táborok nem évtizedekkel ezelőtti események, hanem tegnapi, néhány órával ezelőtti történések. Olyan poklok, amelyeken épp csak túljutottunk. Itt vannak, a sarkon túl, és nekünk még csak most sikerült megfordulnunk, irányt váltanunk. És bármikor újra visszasodródhatunk.

Milyen előzményei voltak a táborok kialakításának, miben hibáztunk? Létjogosultságot kaptak az ellenséges szavak, amelyek minden logikát nélkülöztek, de amelyeket hirtelen jogosnak tekintettek. Ez most is így van. Folyamatosan térnek vissza a gyűlölet, a megosztottság és a bezárkózás szavai. Amikor politikusok szájából hallom őket, eláll a lélegzetem. Itt, az én Európámban, az én otthonomban, még mindig ezeket a szörnyű nézeteket hallani. Pontosan most, az ilyen időkben válik lehetségessé, hogy ismét leereszkedjen a sötétség. Ezt soha ne felejtsük el!

Anyám gyönyörű nő. A pokolba tartó vonaton hosszú, szőke haját copfba fonja. Erős, sportos, büszke a származására. Belarusz, a keleti szláv törzsek leszármazottja. Egy partizán, aki minden megszállónak ellenáll, és csak akkor adja meg magát, amikor 1943 végén a nácik elfogják. De a táborban tovább harcol. Ellenáll. Birkenauban a stratégiája a hallgatás lesz. A fehérorosz erdőkben szónokolt, parancsolt, megszervezte népünk védelmét. Jelen volt és tevékenykedett. Birkenauban azonban ennek az ellenkezőjét teszi. Elhallgat. Közömbösséget színlel. És mindenekelőtt megtanul kúszni.

A távolság az ő barakkjától az enyémig csak körülbelül ötven méter. Erre akkor jöttem rá, amikor nemrég visszamentem meglátogatni a halál színterét. Egyetlen barakk választ el minket. Időről időre kockázatot vállal. Eljön hozzám. Egy német egy fából készült toronyban áll, puskával. Minden mozdulatot figyel. Aki hibázik, az rosszul jár. Ha meglátná, hogy kúszik, akkor vége, a golyó vagy a gázkamra garantált. De ő mégis megteszi. Beleveti magát a sötétségbe. A fű és a sár segítségével elrejtőzik. Kúszik. Félelem nélkül kúszik.

A találkozóinkból különösen az ölelésekre emlékszem. Nincs étel. Mégis néha-néha sikerül hagymát hoznia nekem. Egyszerre csak egy-egy darabkát eszek meg. Először anyám a vékony ujjaival etet, majd a maradékot egyedül, az éjszaka sötétjében elrágcsálom. Néha érzem a földet, a koszt a fogaim között. Nincs víz a hagyma megmosásához. Úgy kell őket fogyasztani, ahogy vannak, anélkül, hogy egyetlen grammot is elpazarolnánk. Nem osztom meg őket senkivel. A legfőbb ösztön, ami vezérel: túlélni. Rossz ezt beismerni, de ez van. És ugyanez a helyzet más gyerekekkel is. Ez egy állati ösztön, vad és brutális. Ilyenné váltunk. Ezek vagyunk mi. Ez az, ami összeköt bennünket Birkenauban.

Bevallom, nehezen emlékszem sok mindenre, amiről beszélgettünk. A párbeszédekre, amelyekre sor került. Csak néhány mondat maradt meg, köztük egy olyan, amit mindig mondtam neki, és ami valahogy így hangzott: kérlek, ne csak a hagymát hagyd itt nekem, hagyd itt a kezedet is, hogy velem lehessen a sötét éjszakákon.

A táborban töltött éjszakák szörnyűek voltak: a nagy félelem a sötétségtől, az elhagyatottság, az elveszettség érzése, ami folyamatosan velünk volt.

Anyám keze piszkos. És legyengült. A fűcsomókba kapaszkodik, néha a sárban tapogatózik. Anyám kúszik a sötétben. Ujjai feketék, rajta eső áztatta föld. Vakon tapogatózik a talajon, méterről méterre.

Amikor már biztos benne, hogy nem láthatják meg, átoson a barakkjából a gyerekek barakkjába. Az én barakkomba, amely dr. Josef Mengele kísérleteinek van fenntartva. Engem keres az ágyként szolgáló fapolcok között. Három rekesz van egymás fölött a barakk téglalap alakú területén. És mi is ott vagyunk, egymásra halmozva, mint a hangyák. Hamar megtanulom, hogy jobb a felső rekeszben maradni, a plafonhoz közel, ahol nem piszkítanak rád a többiek. Azonban ez nem mindig sikerül, és néha megelégszem azzal, hogy középen maradok. Máskor kénytelen vagyok alulra, a padlóhoz legközelebbi polcra telepedni. Ebben az esetben tudom, mi vár rám: büdös ürülék. Mindig mindent csendben elfogadok. A panaszkodás, a sírás a gyengeség jeleként értelmezhető, és elkerülhetetlenül a véghez vezet. Birkenauban mindig erősnek, határozottnak, de nem arrogánsnak, és mindenekelőtt élőnek kell lenni.

Anyám engem keres.

A nevemet suttogja fülkéről fülkére.

– Luda? – kérdezi halkan.

Ha senki nem válaszol, továbbhalad. És megint szólongat: – Luda?

Időnként fel kell keresnie engem. Még ha csak azért is, hogy fogja a kezem. Hogy megbizonyosodjon arról, hogy még mindig ott vagyok. Hogy amíg a kényszermunkán volt, dr. Mengele nem kapott el és nem ölt meg. Vagy legalábbis, hogy élve tértem vissza a barakkba. Talán megnyomorítva, de élve.

Természetesen vannak kétségbeesett napok is. Amikor a barakkba jön, és nem talál. Nem vagyok a fadeszkán. Csúszik a téglapadlón, ez az egyetlen luxus, amit a felnőtt foglyoknak sikerült kivívni az SS-től a barakkunk számára. A többiekhez hasonlóan nincs alapja, de rendelkezik a valódi padló luxusával. Anyám elsiklik a rajzok mellett, amelyeket néhányunk a nedves, szürke falakra készített. Sehol sem talál. Mintha a föld nyelt volna el. Aztán közlik vele, hogy Mengele magával vitt, és egy napja eltűntem. Kétségbeesetten távozik. Másnap visszatér. Semmi. Még mindig nem talál. A harmadik napon eszméletlenül talál rám egy asztalkán. Öntudatlanul, szinte kómában fekszem, a testem olyan átlátszó, mint az üveg. Mengele biztosan kikísérletezte magát rajtam, de csodával határos módon nem haltam meg.

Anyám simogat, próbál újraéleszteni. Nem sokat tehet. De valahogy túlélem. Mindennek ellenére sikerül felébresztenie. Ez a halál és a pusztulás napjaiban egy isteni csoda.

Tizenhárom hónap Birkenauban kéttélnyi pokoli hideget jelent. Pont olyan fullasztó, mint a kontinentális Európa nyarainak hősége. Aztán ott van a tavasz, amely a tábor körüli fű és a hamvak között növekvő virágok ellenére sem tud reményt adni. És végül az ősz, amely a vég és a halál szagát árasztja, visszatér a hideg, a napok pedig nem adnak jövőt.

Soha nem vizsgáltam meg alaposan, honnan származtak a hagymák. Bár utólag van egy ötletem. Birkenauban nem termesztenek élelmiszert. Édesanyám azonban fiatal és egészséges nő, mindennap kiviszik a táborból, a krematóriumokon túl, hogy a folyómeder ásásán dolgozzon. Nagyon rossz fizikai állapotban lévő nők és férfiak kénytelenek gátakat javítani a folyó mentén, tavakat tisztítani, a környéken növő nádat vágni. A nem messze fekvő Harmęże falut a nácik kiürítik. Baromfifarmot építenek, és olyan élelmiszert termelnek, amely az SS-t táplálja. Néhány fogolynak sikerül ellopnia valamit. De azt hiszem, hogy anyám kevés hagymája nem ezekből az apró, de fontos lopásokból származik, hanem néhány lengyel nagylelkűségéből, akik a tábor közelében élnek. Ő maga nem ad magyarázatot. Vedd el, mondja, miközben felajánlja nekem a zsákmányt. És én kérdés nélkül engedelmeskedem.

A vele való találkozások, ahogy a háború egyre elkeseredettebbé válik, folyamatosan ritkulnak. Ahogy a szavai is, amelyeket a fülembe suttog. Igyekszik, hogy senki ne hallja meg őket, hogy ne legyen feltűnő. Ragaszkodik hozzá, hogy ismételjem el a nevemet, hogy hány éves vagyok és honnan jöttem. Azt akarja, hogy megtanuljam ezeket a dolgokat, hogy ha ő nem éli túl, ne felejtsem el, ki vagyok, ne felejtsem el a származásomat, ne felejtsem el őt, az anyámat, aki életet adott nekem, aki először megcsókolt, ringatott, szeretett. És hogy mindezt elmondhassam annak, akivel útközben találkozom. A nevem Ljudmila, a szüleimnek Luda, ötéves vagyok, Fehéroroszországból, a lengyel határon fekvő Vitebsk régióból származom. A fogság végéig ismételgetem ezeket. Megígéri, hogy előbb-utóbb elvisz innen. Megígéri, hogy hamarosan mindennek vége lesz, és visszatérünk az erdőnkbe, a földünkre, a szeretett falunkba. De a napok egyre csak telnek. És semmi sem változik. Megismétlődnek az átélt jelenetek. A deportáltakat két sorba osztják. A legtöbben meghalni mennek, egy kisebbség túléli. Akik megpróbálnak ellenállni, azokat a helyszínen kivégzik. Állatokként gondolunk a németekre. Ők csak állatok. Néha meztelenül állítottak minket eléjük. Gyerekek, nők, férfiak, mind meztelenül állnak a szemük előtt. Nem tudják, hogy nem szégyelljük magunkat. Az állatok előtt nincs szégyen. Meztelenül vagy felöltözve, számunkra mindegy.