Vámos Miklós

Sánta kutya

Vámos Miklós

Sánta kutya

– egy élet –

ATHENAEUM

ATHENAEUM KIADÓ

Copyright © Vámos Miklós, 2023
© Athenaeum Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 341 4

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Besze Barbara

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

IMÁTKOSZTAM

Galangolt a kolomp a kapunál, a kúglokke, amit Grószfáti tett ki. Szokom hívni Ópapának, az kedvesebb. Kolompot tett ki, olyant, amit a kú nyakába akasztanak, a főtehénkének a nyakába, aki legelöl megyen, és klinglizik a többinek, úgy vonulnak. Ha galangol a kúglokke a kapun, azt jelenti, tyütt valaki hozzánk, de én nem mehetek ki, mer kicsi vagyok. Vagyis klájn. Mongyák így is, meg úgy is, gánc egál.

Róza nánó szeretné, ha Grószmutinak vagy Ómamának hívnám, de ha Ómama, akkor mér bánik velem így? mér nem szeret? haragszok, azéris maradok a Róza nánónál. Ő Vucának hív, pedig azt meg én nem szeretem. Őrá hagyott éngem Fátim, mikor elment, rá lettem bízva, meg Ópapára, tartaniuk kell, pedig nem akarózik nekijük.

Galangol a kolomp, Hektor vúzik, és a lánca csikorog. Hektor ideodázik, ha tyün valaki, fut lenek meg fönek, ameddig a drót engedi, drót van neki az eperfa és a háza között, arrul lóg a lánca.

Nem értettem, mér nem indult Róza nánó megnézni, ki tyütt. Halc maul, du, Heki! – kiáltotta a Hektor kutyának, s kötött tovább. Rángattam a szoknyáját, figyeljen már. Ne cibáljál, Vuca! – monta, gyorsan abbahagytam. Jáccódtam a gombolyaggal, amiből a kötés lesz, nem szabad, ha észreveszi, vissza kell tennem a kosárba, de nem akarom, jó gurigatni errearra. Ha nagy leszek, nekem is lesz ilyen gombolyagom, sok gombolyagom, mindenféle színű, főleg piros, az teccik a legjobban, világít, annyira piros. Van a falon egy föstmény, Ópapa hozta a vásárból, aranyozott a karimája, és benne a képben kettő cirmos cica gombolyagozik, az ő gombolyagjuk fehér, a kosaruk piros, itt nálunk fordítva.

Róza nánó mindig rászól Hekire, hogy fogja a száját be, bár inkább, hogy hálc maul, de az ugyanaz. A kutyának a dolga a házőrzés, ugatni kell neki, akkor meg mér nem kap dicséretet, mér kell rákiabálni, Ópapa is így szokta, akármi van, előbb ordít egyet. Lehet, hogy azér, mer ők öregek, és ha az ember öreg, nem szeret kimenni, nyögdécsel inkább.

Kume glájh! – kiáltotta Róza nánó, de befejezte a sort. Tudom már, hogy azér van a kétféle beszéd, mer sváb meg matyar, mind a kettők vagyunk mink. Csak néha nehéz, hogy melyiket mongya az ember, szerencse, hogy majnem mindenki ért mindent.

A végin csak lerakta a hosszú tűket Róza nánó, nem mertem hozzájuk nyúlni, pedig jó lehet csattogtatni, ha az ember elég sokáig csinálja, lesz a gombolyagból egy sál, egy mücni, egy pulóver, nem szabad nekem még, amíg ilyen klájn vagyok. Ki a fene lehet? – Róza nánó indult a konyhába, kilesett az ajtó függönyén, morgott, gumicsizmába dugta dagadt lábait, amik esténként fájnak, azér áztatgatja lavórban, nyakába vette a vállkendőt, trappogott ki az ájnfurtos kerti kapuhoz. Kár, hogy sose nem visz, asziszi, megfázok, tél van, amiatt. Nem szereti, ha az udvaron vagyok, amikor kérem, hogy kimehessek, nekem is azt mongya: Halc maul, du, Vuca! – és nincsen izé, apelláta.

Bennem az a legjobb, hogy glüklihesz tyerek vagyok, Ópapa így mongya, Róza nánó meg, hogy éngemet majnem minden boldoggá tesz, ezért velem elég könnyű, csak összesen az az egy a baj, hogy enni nem szeretek, és viszont ha enni nem szeretek, akkor nem fogok nagyra nőni, de pedig szeretnék, méghozzá hamar, snel, snel, snel! Én glüklih vagyok, kivéve amikor enni kék, különben igen, és eszek azér, csak nem mindent, a káposztát főleg nem, pfúj. Ópapa szerint: Könyep tégedet ruházni, mint etetni!

Én ety boldog tyerek vagyok, az bisztos, mer ha beröpül ide nekünk egy smeterling a szobába, persze nem télen, akkor én sikongatok, a smeterlingnek is tudok örülni, Máli néni szeret kijavítani, hogy pillangó, gánc egál, gyönyörűszép a szárnya.

Ópapa aszitte, sírni fogok, ha megtudom, hogy az a smeterling a szemöldökfán csak azér kapaszkodott meg, hogy kilehelje a lelkit, és kilehelte, többé nem moccantotta magát, de nekem úgy is teccett, ebből gondolta Ópapa, hogy én ety boldog tyerek vagyok. Esz isz gestorbn, Vuca! – monta Róza nánó, hiába, én egész karácsonyig vártam, hogy a smeterling fölrepüljön. Ópapa kidobta, míg én Máli nénivel építettem egy olyan snémánn. Picit sírtam, mikor nem találtam, pedig Róza nánó egyre ismételgette: Esz isz gestorbn, Vuca! – mégis reménykedtem, hogy erőre kapott, s hazaszállt a papájához meg a mamájához, ha élnek. Én a hónak is örültem, ugrándosztam benne: Róza nánó, Róza nánó, hull a sné, hull a sné, megmarad a fákon! és tyün a Szánkt Nikolausz! fogom kérni, Szánkt Nikolausz, bite, hozzál nekem ajántékot, dánke! – ebből is lehetett tudni, hogy ety boldog tyerek vagyok én.

Mostan direkte reménykedtem, hogy a Szánkt Nikolausz tyütt, azér ugat a Heki, pedig tuttam, éresztem, hogy mégse. A póstás tyütt, a Snájder Hánzi. Amikor engedik, kifutok hozzá, átkarolom a lábát, a fejemet odanyomom a szúrós nadrágjához, és kérem őtet: Hánzi póstás, hozzál kupertát nekem is, jó? Folyton ígéri, hogy legközelébb hétpecsétes levelet kapok tölle, amit őfelsége apástoli királyunk kűd, az ő kezitől származik! Úgyse hiszem, de biszonygatja, hogy Ferenc Jóska számontartja ám a monarhia valamennyi gyermekét, ránk veti ő a figyelő szemit.

Mutatták nekem az őfelsége apástoli király urunkat a pénzen, teccett, de azt már mégse hittem el, hogy körmöli a levelet az összes tyereknek, a boldogoknak, meg a többinek is, hát nem tudom. Az írás nehéz lehet, a lúdtoll nekem mindig pacáz, csak lopva firkálhatok, Róza nánó tiltja.

Hánzi kisalakú kupertát hozott Róza nánónak, ezt sem az apástoli király kűdte, túl klájn. Ópapa mindig kijavítja: Apostoli! – de szerintem jobb az apástoli, hiszen király apánk, vagy nem? A hokkerlira térdeltem, hogy lássak, majd leugrok gyorsan, Róza nánó azt se szereti, ha föltérdelek. Mér nem tyün már vissza Róza nánó a finom várm konyhába, a spórhelt az ebédhez van begyútva, pattog szépen. Láttam, hogy Róza nánó föltépte a kupertát, kihúzta a papírt, beleolvasott. Azután csak úgy maradt. A papír kicsúszott az ujjai közül, s a hóra esett. Hánzi póstás mutatta, magyarázta, de Róza nánó mintha nem hallaná, nem értené. Vusz isz gesén? – ágaskodtam, a hokkerli meglazult lába kibicsaklott, fölborultam, bevágtam a fejemet a spórhelt sarkába, aztán nem emlékszek másra.

Sokáig voltam csak félig magamnál, vagyis picit tuttam, hogy feküdök, picit nem. Amikor nem, akkor folyton kiabáltam, mesélték. Apa, gyere vissza, bite! – kiáltottam, nem értették, mér, de akkor tyütt nekem szembe Fáti, abban a sötét kabátban, amiben a két esküvői képen áll. Tyün néha a faluba a Bauer fotográfer, ő csinálta Fátiékról ezt a kettőt, csinált többet is, de azok nincsenek meg.

Mutira egész jól emlékszek. Ópapa megmonta, hogy Fáti fehér testrevalója a képen a plasztron, a sötét ünnepije pedig a szmuking. Erőlködök mindig, hogy tudjam látni Fátit olyannak, amilyen volt, nem pedig mint a két képen.

Már alig emlékszek a bő ingére neki, szerettem rajta a virágokat, csak akkor lehetett észrevenni, ha rájuk sütött a napocska. Fáti köténybe éreszte jól magát itt a faluba, sváb módi. Sokszor lestem, mikor vette a lábára a hímzett súpacskert vasárnap reggel, mer akkor a Gottimhiml is megpihen. Ha tuttam volna, milyen nehéz lesz visszaemlékezni, jobban megfigyelem. A súpacskerre csúnya időbe ráhúzta a faklumpát is, avval klopfolta a sarat. Mióta Fáti itthagyott, folyton nézegetem az esküvői képeket, főleg mikor egyedül vagyok a házba, nem szeretik, ha… nem szeretik. Szokom jáccani, hogy én lettem Fáti az esküvőn, oldalra dűtöm a fejem, hogy Mutiéhoz érjen, utána átállok a másik oldalra, akkor én leszek Muti, az ellenkező irányba dűtöm a fejem, hogy érezzem Fáti bajszát meg a dohányszagát. Apa, apuska, kum curük! – mondom sokszor, hátha meghallja, de hiába.

A doktor Barkofszki szerint nem kell izgulni, hallottam, ahogy matyarázza Róza nánónak és Ópapának, Máli néni is átjött. Csontja nem tört, monta Barkofszki, mindenesetre tartsák fekve, lehet, hogy agyrázkódása van. Natyon-natyon köszönjük! – monta Róza nánó. Ópapa kupertát adott neki, doktor Barkofszki zsebre rakta: Amennyiben szükséges, izenjenek értem! – a prémes kabátját Máli néni segítette rá. A doktor és a kúdoktor mindig siet.

Még kétszer kelletett hozzám elhívni doktor Barkovszkit, mer csak nem javultam, kaptam húslevest bajusztésztával, amit Róza nánó nagyon tud, de sajnos leöli hozzá a csibéket, sose árulja el, melyiket, én megsiratom őket, ahogy Mutit és Fátit siratom, ha senki se lát, mér nem tyünnek má vissza? Doktor Barkofszki megnézte a torkom, benyúlt a kanállal, ökrendeztem, asztán lehúzta a szemem alját, és ennyi, biccentett, nem lesz semmi baj, csak ne hagyjanak fölkelni. Nem is hagynak. Komolyan akarom peszélni a doktor úrral, Róza nánó hangja éles, má ety hete nincs magánál ez a kisjány! Nem lesz semmi baj, monta doktor Barkofszki.

Szerintem én már majnem meg vagyok gyógyulva. Csak nincs kedvem appahagyni a betegeskedést, mer akkor ők appahagyják a kényesztetés. De akarnak valamit, attól féltem előre. Ópapa és Róza nánó leült mindig az ágyam szélire, olyan orcával, mint a templomban, jaj, akkor inkább alszok én. Baj van, tuttam, éresztem. Suttogva beszéltek, hadarva, svábul. Mintha akkor nem érteném. Hogyan mongyuk meg neki? – kérdezte Ópapa. Magának kell ezt! – felelte Róza nánó. Mér éppen nekem? Mer maga a férfi. Mit számít az? Szegény kis Vuca. Szegényke.

Ajjaj, sajnálnak, nagy a baj. Talán az van, hogy meghalok. Talán doktor Barkofszki mást mond nekik, amikor én nem hallom. Vagy Fáti? Vagy Muti? Vagy? Alszok, alszok én, nem vagyok itten. Attyuk be neki a tyótyszer! – monta Ópapa. Széthúzta a szájamat, Róza nánó belecsurgatta az orvosságot a kanálról, fú, de keserű, nyeldekelni kell erősen.

Kimentek töllem, rögtön fölültem az ágyban, imátkosztam, ahogy Róza nánó tanította, svábul, meg matyarul is, ki tudja, melyik a jobb. Miatyánk, kivagya mennyekbe, bite, add, hogy ne Fátival letyen baj, szenteltessék meg a te neved… Eccer csak megint ott ültek, Ópapa köszörülte a torkát: Nésszed tsak, Vuca, kaptunk ety rosz hír, ety szörnyű rosz hír… er isz gestorbn… tudod, mit jelenti? Tuttam, éresztem.

A halottakat ott vitték el a ház előtt, majnem minden héten vonult a menet, elöl a fekete gumirádlis kocsi, rajta a hosszúkás fadoboz, sokáig aszittem, abban szállítják a sok finom ételt, amit asztán a toron megesznek. Két torra vittek el éngemet, és három hóhcájtra, a hóhcájtokon finomabbat ettünk, gondoltam, azér hívják matyarul lakzinak, mer jóllakunk. A temetőben jártam többször, matyarázták, itt vannak a halottak, de nem mutatták meg, pontosan hol. Most Fáti meghalt, gestorbn, bisztos a szép szmukingjában, a hófehér plasztronnal, a csukrétával a keziben, amit közösen tartanak Mutival az esküvői képen.

A halottak dógoznak? – kérdeztem töllük. Nem, má örök nyugalomba tértek – monta Ópapa. Jaj, de jó, akkor a papa tyühet haza, mer nem kell többet dógoznia! – énnekem úgy matyarázták, dóga van, azér nem tyün.

Nem néztek rám. Elfakadtam sírva, akkor nem tyün a papa, hiába gestorbn? – zokogtam. Róza nánó átölelt, a gombok rolla a homlokomba nyomódtak, fájt ez is. Talán még nem értettem akkor, hogy Fáti sose tyün már, de azt igen, hogy mostanába bisztos nem. Róza nánó megengedte, hogy a két esküvői képet bevigyem a zugomba, vagyis a sarokba, ahol a rácsos ágyam volt, föléje kis polcot csinált Ópapa, arra tettem. Majd innet vityásznak rád! – monta Ópapa. Tudok én vityászni magamra! Gút, zer gút.

A rácsos ágyat már kinőttem, két lábamszára átlógott a színesre pingált farudak közt. Szó volt rolla, hogy vegyenek-e nekem egy dikót, de régebben még várták, hogy Fáti megtyün. Csak tyün az a himpellér, és intézkedik a tyerekéről… nem arról volt szó, hogy ilyen hosszan ránk marad a kisjány! – monták.

Addig volt nekem jó, amíg Fátiról nem derült ki, hogy er isz gestorbn, addig szerettek éngemet, szeretett Róza nánó, szeretett Ópapa, szerettek a szomszédok, főleg leginkább Máli néni, de utána már nem kellettem senkinek, és tuttam, éresztem, hogy Muti is gestorbn, csak nem akarják megmondani, így maradtam egyedül, ví der klájne finga, egyedül a nagyvilágban, a nagy monarhiában, azon belül a matyarországban, és csak a fényképen szerethettem Mutimat és Fátimat. Vigyászok rájuk, mint a szemem fényire, éjszaka leveszem őket a polcról, édes drága szüleim, hát mér kelletett tinektek gestorbn, mér hagytatok itten, ahol csak teher vagyok Róza nánónak és Ópapának, ők nem szívesen pesztrálnak éngemet, úgy beszélnek erről, hogy ne halljam, de hallom, a hallásom az jó nekem, akkor is, ha közbe sírok.

Erőtetem, hogy én legyek a glüklihesz kindl, de nem sikerül, most már inkább fervájsztesz kindl lettem, akit sajnálni kell, mer se papája, se mamája, se kutyája, se macskája, az igaz, hogy itt van nekem a Heki a kertbe, de ő nem az én kutyám, hanem a házé, aztat őrzi. Ópapa nem szereti, ha jáccok vele, fél, hogy megharap, de én tudom, hogy éngem a Heki sose bántana, mer én szívből szeretem, mindig simigatom, és eperfaággal legyezgetem, így zavarom el rolla a legyeket, a Hekit idegesítik, be is kapja őket néha, az meg éngem idegesít, hagy éljenek a legyek, bite, hagy éljen mindenki, aki még niht gestorbn.

Sokszor elképzelem, milyen lehet az a meghalás, nyaggattam Róza nánót, de a felnőttek nem bírják, ha egy fervájsztesz kindl nyaggatja őket, azt se, ha egy glüklihesz kindl, általában bosszúsak, ha valamit matyarázni kék, kűdenek el, hogy ehhez még klájn vagyok. Jó, klájn vagyok én, de attól még meg lehetne mondani, mi lesz, ha gestorbn? Kiviszik a temetőbe, já, de Fátit mér nem viszik? Hová lett? Azér lehetne matyarázni nekem, ha klájn vagyok, ha nem.

Mutiról se mondanak semmit, ő is csak úgy elment, és többet nem tyütt, tuttam, éresztem, hogy itthagyott végleg, közbe azér reménykedtem, hátha-hátha. Nem kellek én senkinek, teher vagyok Róza nánónak és Ópapának, nagy teher. Mér nem dobnak le akkor? Nem akarok teher lenni, nem kértem Fátit, hogy hagyjon itten, nem kértem Mutit, hogy egy reggel arra ébredjek, eltűnt, köddé vált. Hiába kérdezem Ópapát, ő csak: Frág dájne óma!

Dánke zer. Hiába kérdezem Róza nánót, mer ő meg: Frág dájnen ópa!

Dánke zer. Kit kérdezzek akkor én, a Heki kutyát?

Máli néni azér mondott nekem ezt-azt, szerinte Muti nem gestorbn, hanem megszöktették. Ennél többet nem lehet kivenni belölle, lájder. Mentem Ópapához, ő rám kiabált: Hatyad eztet abba te, amit montam, mekmontam, szétyentelen tyermek! – még csúnyábbakat is, svábul. Róza nánónál már nem is próbálkoztam. Szóval lehet, hogy megszöktették Mutit, ahogy Máli néni állítja, lehet, hogy nem. Máli néni szerint Fáti viszont elment a csatába. Micsoda csatába? Ugyan, Vuca, hát a háborúba, a világháborúba! küzd a harctéren a nemzet színe-virága! – hozzája sírt egy kicsit. Sírtam vele én is, bár nem tuttam, mi köze lehet Fátinak a színevirághoz, majdcsak kiderül eccer.

Tyüttek a nehezebb idők, és kezdett még roszabb lenni énnekem, Ópapa sokszor megvert, Róza nánó szerint sütőlapátkeze van, mégse elég az neki, leveszi a nadrágszíját, éngemet a térdire borít, és úgy csépel. Megfogadtam, nem sírok, nem ordítok, de kiszalad belöllem, amikor a fenekem úgy érzi, mintha beleharapna a szíj, s nem lesz vége, csak üt, vág, dumm, dumm, dumm, Róza nánó se tud kiszedni a kezei közül, nem is nagyon akar. Sokszor adok okot a verésre, például amikor leejtettem véletlenül a zsírosbödönt, vagy amikor az új szoknyámat szétszaggattam a fán. Sokszorabban nem adok okot a verésre, mégis kapom csőstül, amióta Fáti gestorbn, megharaguttak rám. Néha becsukom a szemem a kertbe vagy az uccán, úgy lépkedek, kíváncsi vagyok, tudok-e így menni egyenesen. Nem tudok. Fervájsztesz kindl vagyok, elhagyott. De főleg szétyentelen tyermek, lájder.

Azt se értem, mér tyüttem én a világra, ha terhire vagyok mindenkinek. Csak talán Máli néninek nem, ő azér örül, ha lát, szokott adni pitét vagy strúdlt, amit kitesz a lábtörlő mellé a tepsibe hűlni, és ami a legérdekesebb, az ő kutyája nincsen láncon, izgatott lesz a strúdl szagától, de sose mer beleenni a tepsibe, csak ott ugrándozik előtte. Vicsornak hívják Máli néni kutyáját, pedig natyon-natyon kedves, nem vicsorog, kilátszanak az összevissza fogai a szájából, azér lett Vicsor. A nyelve mindig lóg. Máli néni szereti a kutyáját, becézgeti, cirógatja, éngem is szeret egy kicsit, de Vicsort jobban. Vicsor szeret éngemet, nem jobban, mint Máli nénit, hagyja, hogy fésüljem a bundáját, szoktam odabújni a nyakához, átölelni őtet, és sírni a hosszú sárga csimbókjaiba bele.

Jó volna tudni, Ópapa mér mongya mindig, hogy a hazug embert könyepp utolérni, mint a sánta kutyát, ami matyar közmondás, és azt jelenti, sose szabad hazudni, mer úgyis kiderül. Mér mongya ezt Ópapa, és mér vert atyba-főbe, amikor letagadtam, hogy én jáccottam a bisztonsági gyútóval, mikor lángra kapott a szénakazal, mér ismételgette, hogy csak a ronty ember hazudja magát, közbe hiába kérdezem Fátiról, Mutiról, annyi a válasza, hogy Muti elutazott messzire, Fáti isz gestorbn, semmi többet nem kapok. Máli néni is elárulhatná, bár lehet, hogy lelkire kötötték, hallgasson, hallgat. Vicsor megmondaná nekem, ha tudná, de a kutyák keveset beszélnek. Eccer faggattam: No, Vicsor, figyeljél ide, szerinted él az én Mutim? – és Vicsor nézett a nedves szemivel szomorún, bisztosan hallotta Ópapától vagy Róza nánótól az igazat, csak nincs szíve megmondani. Érdeklődtem nála Fátiról is, ugyanaz a nedves szem, csönd, ő legalább nem hazudik.

Dánke, Vicsor. Hogyha nagy leszek, ki fogom deríteni, mi történt az én édes szüleimmel, és ha tyerekeket szülök, márpedig fogok szülni ötöt-hatot, három fiút, az ziher, kettő vagy három jányt is, de sose fogok nekik hazudni. Mer a hazug embert könyepp, mint a sánta kutyát. És mer a biszonytalanság sokkal roszabb, mint a rosz, amit megmondanak.

Amikor először láttam Ópapáék házát, valahogy jobban teccett, mint ahonnat mi tyüttünk, itt olyan rendbe volt minden, majnem minden. Takaros, ahogy Muti monta. A takarosra sokáig aszittem, takarékos, mer Ópapa veri a fogához a garast, Róza nánó még nála is jobban. De igaz, takaros a hosszú tornácos ház, minden tavasszal átmeszelték, a meszesgödör és a góré szép kocka alakú. Ópapa mindent kiszámított és megtervezett, a földbe ásott kellerbe pünkt két centiméterre egymástól sorakoznak az aluttejes köcsögök, a polcon a kapusztalevélbe csavart túróbucnik, hátrább a szódásüvegek, a befőttek, legmesszebb a boroshordók, nagyság szerint. Söprűnyélen lógnak összeszáradt vursztok és oldalasak.

Kis egérkék laknak abban a kellerben, Ópapa üldözi őket csapdával és méreggel. Sírtam, könyörögtem, ne tegye, mer borzasztó, amikor a csapdában haldokolnak. Búta vagy te, Vuca, az egér a pincébe, az pünkt mint a hajszál benne a levesbe! – söprűvel csapkodta őket, ha átfutottak, szerencsére kormol a lámpa, rosz a látás. Én nekik drukkoltam, hiába parancsolt rám Ópapa, sose jelentem, ha meglátok egy egért. Inkább barátságot kötnék velük, sokáig nem sikerült, mer ahhoz szoktak, hogy az emberek ütik őket, fogózzák, mérgezik, és szerintük én is ember voltam, töllem is féltek, hiába matyaráztam, hogy én más vagyok, hiába montam kedveseket: Kum her, libling! édes pici egérke, ne fussál! kapsz töllem hamit! – sose bújtak elő.

Nehéz volt, mer ha kitettem nekijük egy kis tejecskét kupakban, Ópapa rögtön észrevette, lett kapsz. Titokban kelletett szeretnem őket, és ellopkodnom a spek darabkákat a fogókból, úgy nézhetett ki az egérkéknek, mintha megenném elöllük. Néha megettem, de inkább Hekinek adtam, pünkt azér, nehogy az egérkék odacsábújjanak a szagra, ők nem tudják, hogy ha harapdálni kezdik a spek darabkákat, mingyá lecsap rájuk az éles drót.

Máli néni néha sír-rí, azér nyugtalan, mer a testvére is benne van a nagy háborúba, nehogy baja essék, Ópapa szerint viszont mek fokjuk nyerni eztet, a monarhia a győsztesek köszt lesz, és jó lesz. Igen, de énnekem is jó lesz? – kérdeztem tölle, aszonta, egész matyarországnak jó lesz. Hozzáfűzte matyarázólag, hogy matyarország benne van abba a monarhiába, Róza nánó meg azt, hogy nekem már most is jó, becsüljem meg magamat. Becsülöm, becsülöm, de énnekem nem jó, hogy Muti eltűnve, Fáti meg állítólag gestorbn, és senki nem akar beszélni rolluk.

Főleg akkor kell megbecsülnöm magam, ha munka van, már elég nagy vagyok ahhoz, hogy ne lógassam a lábam, nem lógatom, öt múltam, vigyázok a libákra, ha olyan az idő, hogy ki lehet őket hajtani a völgybe, és ha nem, akkor én adok nekik enni. Tömni kék beléjük a magot, de azt nem tudom csinálni. Nem fogom elég erősen a nyakukat, elszabadulnak, dühösen sziszegnek és bökdösnek is a csőrükkel, félek töllük, Róza nánó kinevet, azt mongya, nem veszi semmi hasznomat, pedig én becsülöm magamat, és teszem, amit kér.

Kenyértésztát is gyúrtam már, ágaskodtam a sámliról, szerintem jó lett, de Róza nánó félretette, hogy bepiszkoltam. Azér megsütötte a végin, odatta. Első kenyerem, gondoltam, melegen ettem, vittem belölle az egérkéknek is, Ópapa rájött, kikaptam. Ha roszat csinálok, nagy cula vagyok, ha Fátiról-Mutiról kérdezem, akkor még túl kicsi ehhez. Mihez? Nem mongyák.

Többször elgondoltam, neki kéne indulnom, és próbálni eltalálni haza. A lakásunk, vagyis Fáti szerint villa, ahol voltunk, az ottan van, de Fáti és Muti valahol másutt. Esz tut mír vé. Mi soha nem is beszéltünk svábul, hanem csak matyarul, pedig Fáti tudott svábul, néha Mutinak is svábul monta, hogy én ne értsem, na, ezt most már nem lehetne csinálni énvelem. Muti is beszélt svábul, de nem szeretett, rászólt Fátira, hogy matyarul kell, mer ez itten matyarország. Monarhiáról akkor még nem volt szó. A sváb hamikat azér Muti is szerette, főleg a gombócot, amit Róza nánó főz káposztával, olyan igazi jó svábosan, ahogy Fáti monta. Még annál is jobban azt az erdbrótot, amit Ópapa az erdőből hoz, ha talál, sokszor jár utána félnapokig. Muti szarvasgombának hívta, hát nem tudom, Máli néni korálgombának, de néha földi kenyérnek, az mongyuk ugyanaz, mint az erdbrót, tölle tudom, hogy ott kell keresni, ahol a vadmalacok túrnak, mer azok is imádják. Nekem csak picit adtak, mindegy, nem ízlett, vagy nem emlékszek, jobb szerettem volna tudni, most akkor kenyér vagy gomba vagy mi a frász.

Egyre nehezebb, hogy lássam, amit pedig láttam sokszor, a lakásunknak a belsejét például. Fáti a fotőjban üldögélt, három fotőj volt nekünk ottan, de az egyik rosz, eltörtek a féderek, és a srófok is majnem egészen kityüttek alul, arra nem ültünk, ha pedig vendégség volt, akkor Muti foglalta el, a sarkára csüccsent, de én tuttam, éresztem, hogy eccer össze fog rogyni az a fotőj, pünkt amikor én egyedül vagyok odahaza, és télleg. Nagy-nagy robajt hallottam, beszaladtam, a fotőj az oldalára hullott, egyik lába kiesett neki, el nem tuttam képzelni, hogy mér éppen akkor, amikor senki se ült rája. Elébb Muti tyütt haza, utána Fáti, borzasztó volt, hogy egyik se hitt nekem, pedig én ott se voltam, csak a robajra szaladtam be a szekrényből, mer az viszont igaz, hogy a szekrénybe üldögéltem, Muti ruhái alatt, Muti bársonykalapjában, amit szintén nem szabad. Meg is montam nekik, hogy a szekrényből futottam elő, amért bocsánat, viszont a fotőjhöz semmi közöm. Muti az orromat nyomogatta, aki hazudik, annak puha, hú, de puha a nózid, hú, de puha, hú, de puha, valljad be szépen, ugráltál a fotőjön! – hiába matyaráztam újra, hogy a fotőjnek a környékin se jártam, viszont beültem a szekrénybe, és a kalapdobozokat nyitogattam, azér meg lehet büntetni igasságosan.

Az orrom télleg puha volt, lájder. Fáti szentségelt: Már megint mit csinált ez a büdös kölök? – neki is teljességgel fölöslegesen matyaráztam, hogy ártatlan vagyok. Tyütt ő is avval, hogy a hazug embert könnyebb utolérni, mint a sánta kutyát, akkor már toporzékoltam, rémes, ha az ember nem tudja bebiszonyítani az igazát, ha nem hisznek neki, mer még csak tyerek. Muszáj volt toporzékolni, muszáj volt sírni, muszáj volt a földre dobni magamat és rúgkapálni, ha az embernek a szülői sem hisznek, akkor kicsoda? – márpedig őnekik beszélhettem én, gánc egál.

Mostan öt múltam, és boldog lennék, ha Fáti-Muti nem hinne nekem, kezdve ott, hogy Ópapa és Róza nánó se hisz, sőt ők még annyira se, csak énnekem az nem fáj úgy, mer nem a szülőim, Grószeltern az mégis különbség. Nem bánnám, semmit se bánnék, ha Fátit visszakapnám, Mutit is visszakapnám, legalább egyiket. Hogyha választhatok, akkor Fátit, s megint úgy lenne, mint régen. Nem járja, hogy éngemet itthagytak a szülőim se szó, se beszéd, azt se tudom, mér. Ha sejtem, hogy itthagynak, sokkal jobban viselkedek nekik, csinálom, amire kérnek, sose hisztizek, mindig, de majnem mindig az igazat mondom, iparkodok jónak lenni, natyon-natyon jónak, akkor talán ragaszkodnak hozzám.

Tuttam, éresztem, hogy már késő, mivel én fervájsztesz kindl vagyok, nem bírom visszacsinálni, pedig lennék zer-zer-zer gút Róza nánónak és Ópapának is, ha attól… ha akkor… Inkább nem is gondolok erre, s ha tyün a fejembe, hogy bite-bite-bite! – gyorsan elhessegetem. Pedig nekem sírni kék, amikor azt nézem, hogyan lesz már énvelem, asszem biztos vagyok, hogy itten kell felnőnöm ebbe a faluba, ha betőtöm a hatot, kűdenek uskolába, ahová a többi tyereket a szülői kűdik, éngem meg a nagyszülőim. Reggel majd én etetem a háznál az összes állatot, délután segítek Róza nánónak, fogom csinálni a nagymosást, amit Róza nánó nem bír, most Máli nénit hívják, akinek fizetnek, nekem persze nem, én úgyse tehetek mást, a végin kapok egy férjet, lesznek tyerekeink, akkor a férj dóga ferdínen, az asszonyé hauzhálten, tyerekek és templombamenés. A végin fogja magát a szülő, s eltűnik, előbb az egyik, aztán a másik, addigra rendes esetben a tyerek már jól föl van nőve, és a saját tyerekeivel törődik.

Azt szerettem legjobban, amikor Fáti bőre kicsit szúrós volt, és a szivarjának a szaga tyütt a szájából, nézni is jó, amikor szíja, meg a füstkarikákat fújja. Montam neki, ha felnövök, én is szívom a szivarokat, de kiderült, hogy asszonynak, jánynak, nőnek nem való, mi legföllebb cigarettot szíhatunk, Róza nánó szerint az is pfúj, piszkolja a fehér függönyt. Emlékszek, Muti milyen finoman tutta fogni a cigarettot a hosszú ujjai közt, beledugta abba a barna szopókába vagy szipókába, annak csak a legvégit dugta a szájába, és ha csücsörített, olyan alakú füstök tyüttek ki onnat, mint az ő pirosítózott ajka.

Akkor még család voltunk, és én Vica voltam, csak Róza nánó akasztotta rám a Vucát, amit különben utálok, amiatt Vucázik éngemet, mer van sok szó, amit kicsit roszul tanútam meg, legsokabbszor úgy, hogy úval, pedig óval van, és kinevetnek. Ha Vucának hívnak, elfordulok, mintha nem hallanám, de néha kapok egy flemmet, és muszáj menni. Ha hisztizek, akkor is Vucáznak, fertig. Ópapa időnkint pipázik a verandán, odabé Róza nánó nem engedi, kimegyek vele, szeretem a szagát, nem olyan jó, mint a szivarnak, kicsit kaparja a torkom, de meleg és bodoros. Mi volt az én Fátim? Ópapa annyit mond: Küpec – hogy mi az a küpec, nem matyarázza, kűd Róza nánóhoz. Minek, úgyse beszél ő se. Küpec, az mi? – kérdeztem Máli nénit, fogalma sincsen. Vagy nem akarja elárulni. A küpec, az bisztosan küp. Muti meg hauzhálten.

Muti úgy tűnt el a lakásunkból, hogy el se búcsúzott. Akkor a folyó már hetek óta hízott minálunk, folyton erről beszélt mindenki, tyün az ár, tyün az ár, féltem, Fáti fölolvasta a kurírból, az alsóvárosból kikőtöztetik a családokat, tuttam, éresztem, mi is bajba leszünk, montam Fátinak, aszonta, mi magasan vagyunk. Azt álmodtam, hiába vagyunk magasan, körbe-körbe valahogyan felénk lejt a föld, és minden víz hozzánk folyik, úszkálnak a bútorok a szobába, lassan az egész ház elindul lefele, ahogy a hajó, dobálózza magát, mint a szekér a köves hegyi lejtőn, düledeznek a falak, jaj, a tető lezuhan! – fölébredtem, kerestem Mutit, de már nem volt meg, aznap éjszaka ment el. Vitte a ruháiból a szebbeket, a kalapdobozokat, a mosdóállványa melletti polcról az összes kis üvegecskét meg a lapos izéket, tégajokat, amiből szokta kenni magát, nem esett jól utána a puszi, mer olyan zsíros volt, de most már jólesne, csak késő bánat, epgondolat. Fáti nem akart válaszolni, hogy Muti hova lett: Haggyá békén! – ami annyit tesz, hogy a tyerek ne tudja. Bánják is, hogy esz tut mír vé.

Amikor natyon-natyon elegem van, kiszökök Hekihez, őhozzá oda lehet bújni, a bundája meleg és cirógatós, lassan-lassan megnyugszok, nem haragszik, hogyha sírok, néz rám a nagy nedves szemivel, amit csak akkor látok, ha félrehúzom a csimbókokat, ugyanolyan bús, mint én, talán nekije is eltűntek a szülői, és nekije se mongyák meg az igazat. Beszélgetünk is, értve ez alatt, hogy mesélem a dógokat, bisztos, hogy van, amit ért, sokszor válaszol nyögésekkel, legsokszorabb pedig sóhajtásokkal. Ölelgetem, csókulgatom, édes drága Hekikém, csak te vagy nekem igazán, mi lenne velem nélküled? Bólingat, érti, tudja. Egyetlen vigaszom ő. Meg persze – de ez már titok.

Csak Hekinek montam el: Heki, ez titok! – és ő tud hallgatni. Tud ám ugatni is, ha valaki közel tyün a kerítéshez, fölugrik, rohan, míg engedi a lánc, és vu-vu-vu-vu-vúúú! – a kutyák Muti szerint vaúznak, közbe vúúúznak, legalábbis Heki, meg Máli néni Vicsorja, jó, Vicsor néha vííízik is, de nem halljuk tölle soha, hogy vaú. Hekinek se montam el rögtön. Tartom a szám, kész. Nehéz így, napjába legalább háromszor kell valamit kitalálnom, hogy mér muszáj kimennem az udvarra, s ha nem figyelnek rám, zsupsz, hátra a létrához, föl a dáhbódnra, addigra persze a zsebembe kell legyen, amit vinni akarok… na, most majnem… pszt.

Amikor uskolába kűdenek, megtanulok írni-olvasni és számolni, de az nem olyan nehéz, már kicsit tudok is, ájnsz, cváj, dráj, fünf… áht, nájn, cén. Elf, zvölf. Fertig. Ha tudok írni, szerzek kupertát, papirost, kűdök levélt Fátinak és Mutinak, valahogy csak megkapják. Majd Isten és Hánzi póstás segedelmivel. Lehet, hogy Hánzi póstás ebbe többet ér. Vusz isz gesén, hogy az apástoli királyunktól se hoz semmit, pedig bisztosra ígérte. Megírom Fátinak, hogy ez nem igasság. Én nem bánom, ha küp, ha nem küp, csak tyüjjön vissza hozzám. Kum curük, Fáti, kum curük Mutilájn! Eh… nem kell kuperta, ha… nem akarnak. Vagy nem bírnak. Vagy ále bájde.

Hiába minden, én fervájsztesz kindl vagyok. Matyarul: hárfa. Hárfatyerek. Tuttam, éresztem, hogy bisztos már mindigre hárfa maradok. Sírni kell tölle. Mikor tyütt a Szánkt Nikolausz, eltettem két kis gyertyát, és ha natyon-natyon odavagyok, gyertyázok egy picit, pedig ferbótn, nehogy fölgyútsam a házat, de nem gyútom, mer a Heki hütéjébe bújok el, ottan gyertyázok, Heki is szereti, nézi, oldalra dűtött fejjel, és avval a pillantással, mintha ő is sírna velem, vagy azér, mer hárfa vagyok, vagy mer ő is hárfa. Imátkoszok is, de nem rendesen, hanem ahogy tyün a számra, énIstenem, jóIstenem, mommeg nekem, bite, milesz velem, dánke, ámen.

Először a kellerbe akartam tartani, de oda túl sokszor szalad le Róza nánó vagy kűdi Ópapát, hamar észrevennék, azér vittem föl a dáhbódnra, ott annyi sok a cókmók, hogy könnyebb elrejteni valamit. Találtam egy kalickát, papagájt tartottak benne, még én is emlékszek arra a madárra, sárga volt, meg ződ, meg picit kék, mikor tyüttünk látogatóba Fátival-Mutival, elcsudálkoztam rajt, addig nem monta senki, hogy a madarak beszélnek, Stefinek hívták a papagájt, avval kezdte: Stefi vagyok! – pünkt úgy peszélt, mint Ópapa, káromkodott svábul, amit akkor én még nem értettem, volt benne tájfel meg donnervetter, az bisztos. Tyüttünk eccer, kérdem: Hun a Stefi? Ópapa hímez-hámoz, Róza nánóhoz irányít, az meg átkarol, érzem a leheletét: Elszállott a Stefi madár. Hova szállott? és mikor száll vissza? – eszembe se jutott, hogy soha már.

Pindur üvegecske volt beakasztva a kalitkának a drótjába, abból ivott a Stefi madár, és egy nagyobb, abból ropogtatta a magocskákat. Ha meg akarta vizsgálni az embert, a fejecskéjét előbb jobbra fordította, aztán balra, úgy volt neki a két kicsi kerek szeme ódalt, ezt kelletett csinálnia, hogy lásson. Hekinek sem könnyítette meg a látást a Teremtő, teljesen betakarja a hosszú szőre, ajánlottam Róza nánónak, vágjuk le ollóval, de kinevetett, egyedül nem mertem, kés, villa, olló, tyerek kezibe nem való.

A hárfatyerekkel pláne szigorúak, ha roszat tesz, megverik, attól félve, hogy elkanászodik, nincsen neki szigorú Fátija, aki ráncba szedné. Nem értem, mér ráncba, mikor az az öregeknek van. Érdekes, a Stefi madárnak is volt ránca, pedig Róza nánó szerint hároméves se lett, mikor elszállt, kicsibben, mint én vagyok mostan. Mégis volt ránca a szeme körül meg a nyakán, sőt legtöbb a két lábacskáján, azok direkte mintha megöregedtek volna már.

Akkor búsultam, amért Stefi elszállt, vártam őtet, de mostan szerencse, hogy maradt a kalickája a dáhbódn végin a gerendára rakva, oldalára fektetve, hogy ne érjen a cserepekhez. Koszos volt, csupa smuc, nem értettem, hogyan került rá madárkaki, nem a szegény Stefié, mer kívül és fölül, talán beröpülnek ide a verebek, pfúj. Tisztigattam ronggyal, homokkal, úgy-ahogy rendbe hoztam.

Amikor először beletettem az én kis Mauzimat, rettegett, akart szapadulni, futott ide-oda, nekiverődött a drótoknak, nyugtattam, simigattam: Mauzika, ne haraguttyál, be kell zárjalak, és legyél csönbe, bite, mer szorulunk! Ő még nem olyan, mint Heki, még nem érti a szavakat, még nem bisztos abban, hogy én nem fogom bántani, mer mindenki más bántaná, talán Heki is, tudom, mit csinál egy macska az egérrel, de nem tudom, mit csinál vele egy kutya. Mauzika szífbajt kapna, ha Hekit meglátná, rohanna, amerre lát, már csak az hiányzik. Heki nem tyün fel ide, a dáhbódnra ritkán tyün valaki, ez a szerencse, meg az, hogy Mauzika annyira csöpp, az ő futkosása két lépésre se hallatszik, le bisztosan nem.

Ajjaj, most kimontam Mauzikát, pedig erősen elhatároztam, hogy tartom a szám, nem akarok bajt. Miótától Mauzikát lenn a kellerbe megtaláltam, nem vagyok olyan egyedül, ketten lettünk, vagy Hekivel hárman, de nem egészen, mivel ők nem ismerhetik egymást, lájder. Ottan feküdt a hasán a keller kellős közepin, aszittem, dögülve, viszont amikor lehajoltam gyászulni, láttam, rezeg a lába, még él! Mauzi, mi történt teveled? – tapogattam a puha hasikáját, meleg. A tenyeremre gurigattam s vittem gyorsan, nehogy Ópapa karmaiba kerüljünk. Tejjel próbáltam itatni, szájamba vettem egy szalmaszált, s csöppenként az övébe, de nem kérte, a szoknyámra ment, pedig vityászni kell rá natyon-natyon, drága a ruha, sose kapok újat, csak foltosat, más gyerekek után.

Beloptam a zugomba, az ágyamba, gondúkosztam, mi legyen, itt nem tarthatom, Róza nánó hamar rájön a pici kukacokról, amiket kakil, így jutott eszembe a dáhbódn, ahol általába senki nem keresgél. Csak az a baj, hogy odafönn majnem olyan hideg van, mint a szabadba, nincs üveg a kisablakon, a nap se süt be, szerencsére Mauzika bisztosan szokva van ehhez, a kellerbe sincs melegebb, sőt, Mauzikát védi a szürkefehér bundája. Napokba tellett, mire egészen magához tért, addig főleg csak búbiskált egész nap, semmi kedve nem volt futkorászni, ami pedig az egereknek rendes szokása.

Mondogatja Róza nánó, hogy mindjárt itt a karácsony, vagyis a vujnáhtn, bisztos lesz nekünk egy olyan jó nagy tánenbaum, amit szépen föl fogunk díszíteni, és alá hozza az ajántékot a Szánkt Nikolausz, illetve a Jesszus Krisztus urunk, eccerre tyünnek ők. Az ajándék ugyanakkor érkezik, mint a kriszkindl, az a nagy tál a sok csokival és sütivel.

Várom, mit fogok kapni, s eszelgetem, mit kapjon Mauzika. Attól, hogy egérke, őneki is vujnáhtn a karácsony, és jár az ajándék meg a kriszkindl, amire Máli néni azt mongya, angyalfia. Nekünk régen Fáti hozatta haza a tánenbaumot, a karácsonyi fát, két férfi cipelte be a nagyszobába, sokáig vacakoltak vele, farigcsálták a szárát, hogy férjen a tartóba, fölért a plafonig a teteje, alig lehetett rárakni az aranycsúcsot, pedig azt én csinálhattam, Fátikám fölemelt magasra, Mutikám meg ágaskodva nyújtotta, vigyázz, Vica, nehogy leejtsed! – vigyásztam, és rájacsúsztattam a legfelülső ágra.

Istenkém, de csuda szépeket kaptam én a szülőimtől… volt az a háromkerekű bicikli például, volt az a nagy, piros labda, volt az a hajasbaba, amék cumizni is tudott, volt az a… volt, volt, volt.

Mauzika legjobban ropogtatni szeret, ha tudok lopni neki diót vagy mogyorót, és van még furcsaság, kedvence a túró, most már az ujjamról lenyalogatja, meg van teljesen szelídülve. Bisztosan hiányoznak neki a szülei, meg a tesvérkéi, meg az egész további fámílie, sok rokona lehet egy ilyen egérkének, csak most már elszakadt töllük, amióta velem van, azaz a padláson fönn, azóta ugyanolyan fervájsztesz kindl, mint én, még zuga sincsen, vagy hütéje, mint Hektornak, csak a kalicka, ami inkább madárnak való, de csak ez van, lájder. Ami időm van, vele tőtöm, próbálom tanítani beszélni, nincs kedve, se svábul, se matyarul, még vúzni se akar. Máli néninek van egy mókusa, az bukfencezik, az én Mauzikám igazából az égvilágon semmit nem tud, csak nézni rám, bizakodással, amitől én is teli leszek bizakodással, s várom, hátha jobbra fordul… fordulnak a… minden.

Még nem is tyütt a Vujnáhtn, már kaptam derült égből ajándék: Nasi! Eccer csak ott ült a spórheltnál, kanalazta a piros lábasból a hajdinakását, ő maga is olyan volt, mint az a lábas, kicsi, kerek, piros. Kapok belölle? – nyújtottam az ujjam, hogy dugjam a kásába, Róza nánó rácsapott a gyúrórúddal, svábul hadarta, micsoda viselkedés ez, inkább mutatkozzak be szépen, mer ez a kisjány a húgocskám. El is feledkeztem rolla, mennyire fájt az ütés: Az én húgocskám? télleg? nem is tuttam én, hogy van nekem olyan! jaj, de jó!!! – nyakába ugrottam, leesett a lábas, a kanál, meg még az egyik csatja neki, mind leesett a porba, vagyis inkább sárba, ilyenkor télen a konyha alja csupa latyak, behozzuk a vizet a lábunkon az udvarról, túl agyagos itt a föld, csak lassan issza meg. A kása kiömlött, a kanál piszkos lett, a húgocska pityeregett, máris kaptam még egyet a kezemre, nagyobbat, mint az előbb, de nem bántam: Az én húgocskám? eddig mér nem montátok? és itt lesz mindigre?

Róza nánó haragudott, szidott, amért ledobtam a lábast, pocsétába ment a kása. Kiabált, hogy nekem folyton a zabáláson jár az eszem. Pedig nem igaz, ők monták, hogy éngem könyepp ruházni, mint etetni. De folyton azon vagyok, mit lophatnék Mauzikának, szóval énnekem Mauzika evésén jár az eszem. A lábasledobás viszont a nagy örömömbe történt, hogy húgocskám lett, ilyen hirtelen. Fáti-Muti mér nem szólt rolla? egyáltalán, ők tutták?!

Róza nánó megint jól leszidott, eridjek a csudába a kérdéseimmel, inkább viseljem magamat rendesen, és mutatkozzak be, de nem várta meg, hogy mongyam a nevem, hanem egész lassan beszélve, ahogyan a siketekhez szoktak, szavanként: Nasi, ez itt Vuca, fogjatok szépen kezet, vagy inkább csókoljátok meg egymást! Igen, de Nasi nem mozdult, bámult rám, azután a lábasra, talán sajnálta a kását, így nem fogtunk szépen kezet, és nem is csókoltuk meg egymást, hanem csak én fogtam meg a kezét, és én csókoltam meg a piros arcát. Nem szólt semmit, a szeme kerekre nyílt. Nasi? – kérdeztem, hogy jól értettem-e, erre mocorogni kezdett: Nasi, Nasi! – saját magára mutogatott. Olyan furcsán húzta az a-t, Naaasi, nem foglalkoztam én avval, annyira de annyira örültem, mindig akartam tesvért! Mikor Fátim-Mutim elment töllem, tuttam, éresztem, hogy sose lesz, most meg voltam bolondulva, legszívesebben végignyalogattam volna, ahogy Heki kutya szokott éngemet. Rögtön elhatároztam, hogy húgocskámnak megmutatom Mauzikát, mihelyt kicsit nem figyelnek ránk, tesvéreknek nem kell titok egymás közt, addig is ugrándosztam boldogságomba, míg Róza nánó rám parancsolt, hogy nyughassak. Mér kell nyughatni, ha az embernek húgocskája lesz?

Kiderült hamar, hogy húgocskám nem érti, mit mondunk, Róza nánót sem érti, hiába beszél neki olyan lassan, svábul se érti, matyarul se érti, csak találgatja, legokosabb mutogatni nekije. Ópapa, aki később tyütt meg, utálatos volt, mintha bántaná, hogy húgocskám itt van. Vártam-vártam, hogy valaki megmatyarázza. Próbáltam kérdezni Róza nánót, kűdött a dógomra, érjem be annyival, hogy Nasi a húgocskám lesz ezentúl, itt fog lakni velünk. Arra, hogy eddig mér nem lakott itt velünk, nem felelt, mutatta az ujjával, sipirc, különben kaphatok egy flemmet. Nagy, csontos keze van, a flemmek igen fájnak, megmarad a nyomuk napokig. Próbáltam Ópapánál, kérdezzem nagyanyám. Próbáltam Máli néninél, ő még kevesebbet tudott, mint én, tátotta a száját: Húgocskád? – még nekem kelletett biszonykodnom, hogy igen, megtyütt, itt lesz már nálunk.

Ópapa a dáhbódnról hozott le egy kopott kis ágyat, Róza nánó lemosta, a szalmazsákot eltüzelte, csinált egy újat, göröngyösre sikerült, nem baj, majd Nasi lealussza. De látszott, hogy abba a pirinyó ágyba Nasi se fér bele, csecsemőnek való. Izgultam, hogy amikor fölmásznak a dáhbódnra, megtalálják az én egérkémet, szerencsére nem, úgy látszik, volt annyi esze, hogy csöndbe maradjon.

Róza nánó örökké munkákat adott, dógoztam, aprófát hasgatni, az a legroszabb, túl nehéz nekem a balta, Ópapa szerint pünkt az a jó, súlyos baltával könnyebb. De alig bírom a fejem fölé emelni, és soká tart, először ki kell hozni a fészerből a fát, babára vágva vannak ott, föltenni egy ilyen babát a tőkére, hogy megálljon egyenesen, aztán fogni a baltát, ráeriszteni a babának a közepire, nem tudom, mire jó ez, mintha meg akarnánk tanítani a baltának, hogy utána hova csapjon, de télleg nem sikerül enélkül, végül tyün a suhi, ha szerencsénk van, a baba rögtön szétesik kisebb darabokra, lehullanak, a tőkéhez verődnek, meg egymáshoz, csilingeléssel, ez az egy a jó a hasgatásban. Az viszont a rosz, hogy nincs elég erőm, sokszor a balta beszorul, akkor már a babával együtt kell fölemelni, jaj de nehéz, sokat lihegek, a kezemet megnyomja a nyél, és gémberedik a hidegben. Mi olyan kesztyűt hordunk, aminek nincsen ujja, csak a tenyeret melegíti, Róza nánó sváb kesztyűnek hívja, a sváboknak nem fázós a kezük, de nekem igen.

Este olyan vacsorát kaptunk, hogy a tíz ujjunkat megnyaltuk utána, Máli néni mongya így, Ópapa meg, hogy a tíz ujjunkat és a tíz lábujjunkat, de ő svábul. Savanyú levessel kezdtük, utána tyütt a ludaskása, majd a mejjivel tőtött kapuszta, végin a cseresnyés rácsos, Róza nánó egész délután azt sütötte. Szembeűtettek húgocskámmal, hogy ne biszgeráljam, igazuk volt, biszgeráltam volna. Rögtön utána ágyba parancsoltak bennünket, őtet is az én ágyamba, a babaágyat pedig kitették a fészerbe. Gondútam, most végre elbeszélgetünk. Róza nánó nem engedte, hogy rendesen egymás mellé, hanem fejtől-lábtól, és amikor végre kiment, húgocskám mindjárt elaludt, lájder, hiába szólongattam. Rázogattam a lábát, kis pipaszár. Soká forgolódtam, szűkebb lett a hely, de Nasi melegített, és nem voltam egyedül. Figyeltem, mintha hallanám Mauzikám kaparászós futkosását odafönn, de bisztos csak képzeltem.

Hamar kiderült nekem, hogy húgocskám azér nem ért éngemet, mer ő se nem matyar, se nem sváb, hanem viszont rutén, kezdtem habozni, megmutassam-e Mauzikámat. Egész nehezen alakult, csak én akartam őtet, Sveszterkém inkább félt töllem, húzódott elfele, nem akarta, hogy beszéljek neki, hogy fogjam a kezét, hogy simigassam a copfjait. Lehet az, hogy valakinek, aki matyar, vagy jó, picit sváb is, annak a húgocskája, aki hipp-hopp itten terem, rutén? Nem tudom pontosan, mi az a rutén, de az bisztos, hogy nem matyar, nem sváb.

Máli néni szerint Nasi talán távoli rokon kisjány, puszta kedvességből nevezik húgocskámnak. De távoli rokon kisjány nem tyünne hozzánk mindigre! Máli néni erre megint a háborút emlegette, ilyen időkben minden megtörténhet, amikor nem kard, meg puska, becsületesen, hanem orvul a csatatérre öntik a mérges gázt, avval ölik az embereket. Gáz? – nem tuttam, mi az, elmatyarázta, hogy láthatatlan, mint a levegő, csak ha beszívod, megmérgez. Jesszusom, és itt is lehet? – befogtam orrom, de megnyugtatott, hogy nincsen veszély, a csatatér belgiumba van, meg gorlicébe, meg galipoliba, szóval messzire. Ide nem tyün? Hogy ne féljek, mi bisztonságba vagyunk.

Csak Mauzikám nem volt bisztonságba, mer Ópapát kűdözgette Róza nánó a dáhbódnra, hol a darálóért, hol régi zsákokért, és észrevette, hogy rusznibogarak fészkelték be magukat, ki kell irtani, majd ha enyhül kicsit, még nem enyhül, gott záj lúb und dánk. A gott záj lúb und dánkot most tanútam, Ópapa mondogatja, régebben is mondogatta, de nem tuttam, mi az, nem jegyeztem meg. A hálisten sokkal rövidebb. Most arra érti, hogy Nasi épségbe és egésségbe van itten nálunk. Hol volna, ha eccer húgocskám nekem? De milyen az, hogy én nem tudok vele beszélgetni, és milyen az, hogy ő nem is akar? Mér fut elöllem, mér nem akar töllem semmit, mér nem akar velem semmit, mér nem akar éngem. Tudja egyáltalán, hogy nővérkéje vagyok én?

Eccer csak rátyüttem, mi lehet, rátyüttem hirtelen, hogy ez a Nasi ugyancsak hárfa, hárfagyerek, mint én! Azér nem mongyák, hogyan került ide hozzánk. Fölszöktem a dáhbódnra, tövirül hegyire elmeséltem Mauzikámnak: Hárman lettünk hárfák, vagy Hekit beszámolva négyen.

Este, amíg Róza nánó engedte, hogy égjen a lámpa az asztalon, rajzultam Nasinak egy irkába, amit még Fátitól kaptam, lerajzultam magamat, Ópapát, Róza nánót, Fátim-Mutim kézen fogva, meg őtet és éngemet is ugyanúgy kézen fogva, mutogattam, így tuttunk végre beszélgetni. Nógatni kelletett sokáig, fogja már a tollat, rajzuljon, mintha nem látott volna még kalamárist, vagy natyon-natyon büntették, ha lepacázta az asztalt, de én újságpapirost teregettem ki, szóval ebből nem lehetett baj. Ujjammal mutattam neki, én öt múltam, hát te? Erre mutatja, nyolc. Nem érti, megint böködtem magamra, én öt, plusz egy picike, és te? Megint a nyolcat mutatja, s utánoz, hogy plusz egy picike. Az nem lehet, sokkal kicsibb vagy! húgocskám vagy! nem érted, amit kérdezek? Én megint az öt plusz, ő megint a nyolc plusz, hm, most akkor… Gondúkosztam. Aha… nem is aztat monták, hogy húgocskám, csak hogy Sveszter, lehet nővérem is, én vettem rögtön húgnak, mer annyival kisebbnek láttam.

Ha meg viszont nyolc plusz, akkor bisztos tud írni! Járni kelletett nekije uskolába! Firkálgattam én ákombákomokat, ahogyan a felnőttek írnak, tuttam S betűt, csak néha fordítva csináltam, nem maradtam a vonalak között, ahogy kéne. Nasi kezébe erőtettem a tollat, lökdöstem, írjál akkor, írjál, tyerünk! Végre odakörmölt valamit, motyogott hozzá, a nevét, nem Nasi, hanem Nataska, Nasi bisztos olyan, mint Vuca, átöleltem, felejtve, hogy nem szereti, húzódott el, jó. Kérleltem, írjon még, odabiggyesztett néhány pár más szót, de nem matyarázta, mit, a betűk annyira furcsák voltak, sose láttam ilyeneket. Így írnak a ruténok? Lehet hogy az összes ruténok picik, csak én nem tudok rolla. Sok mindent nem tudok, mer nem mongyák.

Miótátul lett nekem a Sveszterkém, gyorsan telt az idő, sokkal gyorsabban, mint addig, talán amiatt, mer régebben vártam-vártam, hogy visszatyün Fáti, visszatyün Muti, és talán éppen akkor hagytam ezt végleg abba, amikor ő idekerült. Tanútunk mind a ketten egymástól szavakat, őneki ment a fejébe gyorsabban a mifajta beszéd, valahogy a matyar hamarébb, mint a sváb, bisztos mer velem volt többet, lassan-lassan már tuttunk beszélni kicsit. Inkább húzni kell belölle, sose magától. És persze hogy hárfa, amikor a szüleire kérdezek, azonnal sír, natyon-natyon sír. Lehet, hogy ugyanúgy otthagyták, mint éngemet. Talán neki se monták az igazat. Pedig hazug ember, sánta kutya, und zó vájter. Nem tudom, bíszhatok-e benne, annak ellenére, hogy Sveszterem, mer hátha... Még most se mutattam meg neki Mauzikámat, aki pedig egészen nagyra nőtt, és rendbe van az egéssége, és vidám és selymes és aranyos.

Odakünn befehéredett minden, tegnap még csöpögtek a jégcsapok, most megint nőni fognak, van egy, amelyik lelóg az ereszről majnem az ablak aljáig, mint egy tehénnek a lába, olyan vastag, s a vége pünkt pata alakú. Hívtam, Sveszterkém, menjünk csak ki, építsünk egy jó nagy snémánn, Róza nánó bisztosan ad nekünk répát, az lesz az orra, a lyukas vödör a fejin a káppe, három kerek széndarabka a kabátján a knopf, azzal fertig. Ehhez se volt kedve a hideg miatt, de milyen legyen a hó, meleg? Direkte az benne a jó, hogy hideg és porzik és ragad, lehet csinálni snébáll, megdobni vele a másikat, viszont az ablakra semmiképp se, ha betörik, kapjuk a flemm, ahogy kaptam én már eccer az idén. Kaptam sokszor, csak a véletlenül bedobott üveg miatt eccer.

Végül kityütt velem, s megépítettük azt a snémánn, de inkább azér én építettem, nem is lett olyan nagy, mint akartam, magamba nem tuttam eleget görgetni, mer úgy kell. Picit segített, ímmel-ámmal, nem látszott rajta, hogy ez mulatság, nem pedig kötelesség. Róza nánó sem örül, ha csinálom, hogy összepiszkolom a ruhámat, pedig csak összevizelem, nem, vizesítem, na. A vizelést Máli néni mongya, én pisilésnek vagy pisálásnak tudom, Mutim néha viccelt velem, kérdezte, kell-e pislognom, Ópapa huggyozásnak mongya matyarul, de inkább svábul pisál, Sveszterkém pedig: pí-pí, mintha a csibéket hívogatná. Sokkal többet pisil, mint én, talán mer ő már nyolc.

Vasárnap tyütt velünk a templomba, mindketten ki lettünk őtöztetve tisztába, még fardagályt is kaptunk a kék szoknyánkba, azt a párnácskát, amitől úgy látszik, mintha volna fenekünk. Mise után Róza nánó leűtetett a hokkerlira, kezdte matyarázni, hogy Nasi az egy natyobb jány, mint én. Közbekottyantottam: A vállamig se ér! Róza nánó rám kiáltott, hogy ő mostan nem a magasságról beszél, ne értetlenkedjek, elég az hozzá, hamarosan be lesz kűdve az uskolába, csak nem ide a falusiba, hanem a városba, akkor majd csak hétvégin alszik velünk, addig is viszont kell neki tanúni, és fáradt, nem tud töllem aludni. Megint nem bírtam ki, beleszóltam: Hiszen alszik az, mint a tej! Róza nánó most már dühösködött, hogy mér nem vagyok képes végighallgatni őtet, mindenesetre Nasi kapja az ágyamat, éngem viszont kitesznek a fészerbe, nem a babaágyra, hanem hoznak egy dikót Kriszti tántiéktól, akik távoli rokonok, de gazdagabbak. Fölnőtt fekhelyet kapok, mintha már egész nagy volnék. Nem értettem, ábe vusz, mér kell éngemet kitenni, mér nem maradhatok Sveszteremmel, sose zavartam én őtet, felöllem tanúhat, amennyit akar.

Fájt, hogy kitesznek, hideg a fészer. Róza nánó belelátott a fejembe, monta rögtön, Ópapa dobkályhát tesz oda, befűt rendesen, hagynak tüzelőt, rakhatok rá, ha éjjel kihűl a fészer. Elállt a szavam tölle, mer sose engedték, hogy én rakjak a tűzre, pedig ha valamit, azt natyon-natyon szeretek. Addig ülök a spórhelt előtt, amíg el nem kűdenek onnat. Még jobb a máriaüveges kályha, ami odahaza volt nálunk, itten cserépkályha van, csak akkor lehet bámulni a tüzet, ha nyitva a nagyajtó, de Ópapa majnem mindig becsukja, nehogy túl hamar leégjen, spórolni kell. Az is eszembe jutott, hogy talán a fészerbe letyühet Mauzikám, talán el tudom dugni, persze kalicka nélkül.

Így is lett. Télleg rakhattam a tűzre, s már az este leloptam Mauzikámat rongyba bugyulálva, ott aludt velem, a pokróc alá vettem. Dűtötte a hátát a hasamhoz, csiklandott a szőre. Legszívesebben hanyattán fekszik, keze-lába széttárva, tisztára mint egy kis mackó, amilyen a mesekalendáriumba van lerajzulva.

Csak most az lett a kérdés, napközbére hol tartsam az egérkém, vissza a dáhbódnra nem akartam tenni, ha megszokja a lenti meleget, bisztosan kap egy gripét odafönn a hidegbe. De a kalickát nem hozhatom ide. És ha kikódorog az udvarba? És ha Ópapa szembetyün neki? És ha betéved a konyhába a jó szagok miatt? Róza nánó még roszabb tud lenni, mint Ópapa, rögtön Ópapát fogja hívni, szóval nem eccerű. Kéne egy skatula, amibe jól belefér, amit nem rág szét, honnat vegyek?

Becsúsztattam a szalmazsákba, megkértem szépen, ne bújjon elő, ne zörögjön, ne moszgolódjon, hanem nyugton legyen, amíg visszatyüvök a früstükből. Nem tuttam, mennyire hallgat rám. Imátkosztam, baj ne legyen. Kis szelet sűtt szalonnát kaptam früstükre, a haját zsebre raktam Mauzikámnak. Sveszterkémnek nem ízlett, csak nyammogta, elkértem tölle a maradékot, azt is megkapja az egér. Mauzikám boldog volt velük. Ha elégedett, hunyorgat a pici szemével és fújdogál a pici szájával, natyon-natyon édes. Mikor jóllakott, nem mertem hagyni egyedül, bedugtam a kötényem zsebibe, rá a mántlt, az elég vastag. A kertbe mentem, ugrándosztam a hóban, picit kivettem az egerem, hadd lássa a snémánn.

Én annyira, de annyira szeretem a havat, még azt is, ha lapátolni kell, pedig a nagylapát nehéz, a kislapáttal viszont nem haladós. Beledugom a hóba a tenyerem, morzsolgatom a hópelyheket, míg vízzé válnak, ez nem olyan víz, mint amit a kútból húzunk, simább. Addig csinálom, míg Ópapa vagy Róza nánó rám nem szól, ők ezt nem értik.

A szürke felhőkből előbújt a nap, csillámos lett tölle a hó. Vundersőn. Mauzikámnak is teccett, szaglálta a kezemből. Épp tyütt oda Sveszterkém, észrevette őt, a szemivel kérdezte, hogy ez meg mi. Odamutattam neki. Láttam, nem fél tölle, kíváncsian bámulta Mauzikámat, bísztattam, simigassa, de azt nem. Mauzikám mackófekvésbe fordult, hunyorgatta a szemecskéjét, és fújdogált, matyaráztam, így jelzi, hogy jól érzi magát, élvezi ezt a csudálatos napsütést a télben, Sveszterkém közelébb hajolt, csak nézte, nézte, én meg boldog voltam, hogy a kettő, akit szeretek, most ösmerkedik. Odafüttyintettem Hektort is, ne maradjon ki ebből, vidáman ugrándozott, orrával taszigált, ő így mongya, hogy szeret, s a nyelvivel nyalogat. Félretartottam Mauzikámat, nem tuttam, Heki mit szól hozzája, de nem izgatta a kutyát az egér.

Mi van az? – kérdezte Sveszterkém, nem értettem, az egérre bökött. Mauzikám még szaporábban fújkált, ennyire azér nem szokott, a szabad levegő, gondútam, s akkor éresztem, mozdulna, lazábban szorítottam, az oldalára dőlt, fejét leejtette a hüvelykemre, abbahagyta a hunyorgatást meg a fújdogálást. Vusz isz gesén?

Ujjammal megböktem a hasát, semmi, hirtelen észrevettem, hogy a kerek szemiből kiment a fény. Mi van veled, drága Mauzikám, rázogattam, jesszusom, térjél magadhoz, jaj, Mauzikám, ne, ne csináld, éppen ma, ezen a szép napon, jaj, jajjaj! Sírtam.

Sveszterkém kérdezte: Meghált? Nem akartam ezt hallani, odábbfutottam, lehelgettem, nyomkodtam, Mauzikám, bite, tyerünk, bite-bite-bite! Közbe tuttam, éresztem, minden hiába, megint elment töllem valaki.

Addigra Sveszterkém odahívta Róza nánót, aki natyon-natyon kiabált rám, dobjam el, de rögtön. Nem, nem, nem! – rohantam ki a kapun, pedig nem szabad azt se. Hátha nem érnek utol! De nem volt olyan szerencsém, Róza nánó Ópapát kűdte utánam, meg is fogott, kitépte a kezemből a pici testet, messzire hajintotta, visszaráncigált, hiába bőgtem, toporzékoltam, ezt se értette senki, büntetést kaptam, amért hazudtam, és amikor Sveszterkémnek szemére hánytam, hogy mér árulkodott, ő is sántakutyázott, ezt hamar megtanúta, elmehetnének a francba mind.