Sebészet
a frontvonalban

részlet

Fordította Soproni András

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

David Nott: War Doctor. Surgery on the Front Line

Picador, an imprint of Pan Macmillan, London, 2019

Copyright © David Nott, 2019

Afterword © Eleanor Nott, 2019

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Soproni András, 2024

Borítófotó: a szerző szíves engedélyével

Minden jog fenntartva

Ellynek, Mollynak és Elizabethnek, szeretettel

Előszó

Járom a világot, hogy keressem a bajt. Egyfajta szenvedély ez, valami rejtélyes erő vezet, aminek nehezen tudok ellenállni. Ez részben abban a vágyban gyökerezik, hogy sebészként segíthessek azokon, akiknek a legrosszabb jut mindabból, amit az emberiség juttathat nekik. Másrészt annak a borzongató élménynek a vágyából, hogy olyan rettenetes helyeken, világunk olyan barátságtalan, szélsőséges zónáiban fordulhassak meg, ahol a legtöbb ember soha nem járt, és ahová soha nem is akar eljutni.

Amióta a világ világ, az emberek háborúznak, leginkább a szomszédaikkal. Ahogy a hadviselés professzionalizálódott, annak kockázatát, hogy az ember megsebesül, vagy elesik a harctéren, többnyire a katonák viselték. A háborúkat szabályos csaták sorában vívták, általában lakott helyektől távol, és a tűzvonalban csak maguk a harcolók voltak jelen. A második világháború során azonban ez a helyzet kezdett megváltozni, s ez ma is folytatódik, amikor is az áldozatok többsége már az ártatlan civilek közül kerül ki.

Miközben a potenciális áldozatok száma növekszik, a sérülést és halált okozó eszközök is egyre hatékonyabbak. Az a pusztítás, amit a Japánra 1945-ben ledobott két atombomba okozott – ezek százezreket gyilkoltak meg – szerencsére nem ismétlődött meg többé. Ehelyett megsokszorozódott az egyre nagyobb erejű pusztító eszközöket célba juttató rendszerek, rakéták, bombák és lövedékek mennyisége, amiket arra terveznek, hogy borzalmas sérüléseket okozzanak az emberi testen. A háborúk pedig leginkább éppen azokat érintik, akik a legrosszabbul vannak felszerelve e sérülések kezeléséhez, olyanokat, akik szegények vagy jogfosztottak, nem megfelelő vagy egészségtelen viszonyok között élnek, és alig rendelkeznek azokkal a kényelmi szolgáltatásokkal, amelyeket mi a Nyugaton természetesnek veszünk. A háború végképp ellehetetleníti ezeknek az embereknek amúgy is nehéz életviszonyait.

Az egész világon nagy számban vannak orvosok és ápolónők, jó orvosok és jó ápolónők, és, hála istennek, az a vágy, hogy az orvosi segítségnyújtás élethivatás legyen, eléggé állandó törekvése minden népesség bizonyos hányadának. A rendkívüli események – háborúk vagy természeti katasztrófák – azonban feszegetik tevékenységünk hatókörét és lehetőségeit. Ilyenkor a sérülések pusztítóbbak; a beavatkozás lehetőségének időablaka megrövidül; a források szűkösebbek vagy hamarabb kifogynak, az egészségügyi személyzet zaklatottabb, és gyakran maga is veszélynek van kitéve. A békeidőkhöz szokott sebészek közül még a legképzettebbeket is sokkolni fogja, amit a háborús zónában látnak, amint ez velem is történt. Időbe telik, mire az ember biztonsággal alkalmazza a szükséges képességeket, és megszerzi a tapasztalatot, hogy meg tudjon birkózni azzal a sok különböző kihívással, amivel egy háborús baleseti sebész szembekerül.

Bizonyos okokból, amiket ebben a könyvben el is fogok mondani, több mint két évtizede azzal töltöm az időm nagy részét, hogy önkéntesként igen veszélyes helyekre utazzak, és segítsek azoknak, akik olyan körülmények közé kerültek, amelyek fölött nincs hatalmuk. Távoli népek háborúinak helyszíneire merészkedtem, Afganisztánba, Sierra Leonéba, Libériába, Csádba, Elefántcsontpartra, a Kongói Demokratikus Köztársaságba, Szudánba, Irakba, Pakisztánba, Líbiába, Gázába és Szíriába, hogy csak néhányat említsek. A munkámat olykor jól felszerelt kórházakban, a harcok helyszínétől távol végeztem, máskor viszont lehetetlen körülmények között, közvetlenül a frontvonalban dolgoztam – ezt „zord terepnek” nevezzük, ahol kevés olyan vizsgálati eszközre támaszkodhatunk, mint a röntgenberendezések, CT-szkennerek.

Miért térek én vissza újra és újra a legnagyobb nyomorúság és fájdalom helyszíneire? A válasz egyszerű: hogy segítsek az embereknek, akik olyanok, mint önök és jómagam, hogy megfelelő ellátásban részesítsem őket életük e legválságosabb időszakában.

Mert mit is csinálunk, ha egy kisgyerek becsípi az ujját az ajtóba, sír, és egyedül mi vagyunk ott? Karunkba kapjuk a csöppséget, átérezzük a fájdalmát, biztosítjuk, hogy minden rendben lesz, szeretetet, gyengédséget kap tőlünk – maga az ölelés már biztonságérzetet kelt benne: „Itt vagyok, gondoskodni fogok rólad, és azon leszek, hogy mihamarabb jobban érezd magad.”

Hát éppen ez az az emberi reakció, amire szükség van, ha egy szörnyű sérüléseket szenvedett pácienssel találkozunk a háború sújtotta zónában. A beteg vigasztalást és oltalmat keres azzal szemben, ami történt vele. Az orvos-beteg kapcsolatnak első lépésként éppen ezt kell nyújtania, és azt a biztos érzést kell sugallnia, hogy az orvos képes lesz segíteni – hogy megteszi a szükséges lépéseket, megszabadít a fájdalomtól, és begyógyítja a sebeket.

A kórházak jó esetben az erős érzelmek helyei, és háborús viszonyok között az emberek érzékenysége még inkább felerősödik. Életbevágóan fontos, hogy az orvos magabiztosságot és erőt sugározzon. E tekintetben én ma sokkal jobban teljesítek, mint valamikor. A tétet azonban megemelték: körülöttünk gyakrabban dörögnek a fegyverek, a feszültség fokozott, és a fegyver ereje felülmúlja a törvény erejét. Számos alkalommal kerültem veszélyes helyzetbe, és semmi kétség: szerencsém volt, hogy életben maradtam.

A genfi egyezmények azért születtek, hogy védelmet nyújtsanak a sebesülteknek és mindazoknak, akik gyógyító tevékenységet végeznek háborús viszonyok között. 2016-ban Londonban demonstrációt szerveztem a kórházak eszeveszett bombázása ellen Szíriában és a világ más háborús zónáiban. A kórházakat védeni kell; tiszteletben kell tartani a működésüket. A kórházak bombázása és rombolása nem egyszerűen bűn, hanem gaztett, különösen, ha az elkövetők igazolhatónak és szándékosnak vélik. Szíriában az ottani háborús konfliktus első hat évében 450 támadást hajtottak végre kórházak ellen, és tíz közül kilencet a szíriai és az orosz kormányzati erők követtek el. A háború egyes hónapjaiban a gyógyászati létesítmények elleni támadások gyakorlatilag mindennaposak voltak. És nemcsak maguk a támadások gaztettek, hanem annak tagadása is, hogy ezek megtörténnek.

Az 1990-es évek elején, amikor fiatal szakorvosként tevékenykedtem, eszembe se juthatott, hogy valamikor majd nyilvános tüntetéseket szervezek, vagy tévéinterjút adok egy humanitárius folyosók létesítését szolgáló kampányban, netán alapítványt hozok létre a baleseti sebészeti szaktudás terjesztése céljából. Ez mind olyan tevékenység, amit akkori fiatal énem nem vállalt volna, mégis, az is én voltam, és ez a két én a walesi neveltetésemnek és a személyiségemet alakító millió más tényezőnek a terméke.

A kampányolás és az oktatás, ami ma különösen foglalkoztat, az összes eddigi tapasztalatomnak a következménye, de különösen annak, amit az elmúlt években Szíriában átéltem. Ide 2012 óta három nagyobb utam is volt a határzónába tett más látogatásaim mellett, és ebben az időszakban az életem rendkívüli módon megváltozott. Kezdtem komolyan gyűjteni, rendszerezni és megosztani mindazokat az ismereteket, amelyeket a pályám során szereztem, hogy segítsek más orvosoknak, elsősorban azoknak, akik a háború sújtotta országokban szolgálnak. Rendkívül felháborított, hogy a nagyhatalmak képtelenek megvédeni a kórházakat és a gyógyító személyzetet a támadásoktól, miközben ezek életmentéssel foglalkoznak. És mindeközben jött életem legcsodálatosabb fordulata, meghitt kapcsolatba kerültem egy asszonnyal, akit feleségül vettem, és apa lettem.

2012 óta más helyeken is jártam, de Szíria végigvonul életem e rendkívüli időszakán, olyan színtér, ahová újra meg újra visszatérek. Ezek az utazások mindig rendkívül eseménydúsak, megrázóak és a lehető legveszélyesebbek voltak.

1 A bombagyár

2012 nyarán Londonban javában folytak a nyári olimpiai játékok. Nagy-Britannia csapata rekordszámú érmet szerzett, és az ország valósággal sütkérezett sportolóink dicsőségének és a játékok sikerének a fényében. Szinte el se lehetett képzelni, hogy alig néhány órai repülésnyi távolságban egy egész ország süllyed bele az erőszak és az anarchia borzalmaiba.

Engem teljességgel lekötött a Nemzeti Egészségügyi Szolgálatnál (NHS) végzett napi munkám. Az év nagyobb részében három londoni kórházban dolgozom: a St Mary’sben, ahol érsebészeti és baleseti sebészeti szakorvos vagyok; a Royal Marsdenben, ahol a legkülönbözőbb szakágak – általános sebészet, urológia, arc- és felsőállkapocs-sebészet, nőgyógyászat – daganatsebészeit segítem nagy méretű tumorok en bloc eltávolításában, ami kiterjedt érsebészeti rekonstrukciót igényel; valamint a Chelsea and Westminsterben, ahol laparoszkópos (kulcslyuksebészet) és általános sebészeti szakorvos vagyok. Ám e munkáim mellett az 1990-es évek eleje óta csaknem minden évben néhány hetet egy-egy háborús zónában töltöttem, ahol baleseti sebészi munkát végeztem. Folyamatosan követem a televízió hírcsatornáit, figyelem a kialakuló krízispontokat, mert tudom, hamarosan jelentkezik egy segélyszervezet, hogy a segítségemet kérje.

Amikor aztán jön a telefonhívás, a szívem elkezd zakatolni, és ellenállhatatlan késztetés ébred bennem, hogy elmozdítsak minden akadályt, ami visszatarthatna, hogy a helyszínre utazzak. Ilyen esetekben az azonnali válaszom mindig ez: – Adjanak néhány órát, és visszaszólok. – A hívás érkezhet, miközben operálok, egy kollégának asszisztálok, vagy épp rutin járóbeteg-rendelést tartok. Bárhol vagyok, és bármit csinálok is, a vágy, hogy menjek, ahová hívnak, mindig roppant erős és csaknem ellenállhatatlan. Csakhogy nem mondhatok mindig igent. Előfordul, hogy egyetlen hónapban több különböző szervezettől kapok felkérést, és könnyen lehetnék teljes munkaidős önkéntes, de valahogy meg is kell élnem. Igaz, a terepmunkán általában kapok körülbelül háromszáz fontot egy hónapban, de ennek nagy része elmegy a napi kiadásokra.

Mielőtt bármire is igent mondok, felhívom a sebészeti igazgatót a Chelsea and Westminsterben, ahová szerződés köt, és elmondom, hogy adva van egy humanitárius válsághelyzet, aminek megoldásához a segítségemet kérik. Aztán a távollétem idejére azonnali fizetés nélküli szabadságot kérek. Általában nincs ellenvetés, csak annyit tesznek hozzá: – Ha meg tudja oldani az ambulanciáit, a műtéteit és az ügyeleteit. – Eddig még soha nem volt ellenvetésük. Kétségtelen: az az ajánlatom, hogy fizetés nélküli szabadságot veszek ki, miközben fenntartom minden kötelezettségemet, segít lecsillapítani minden aggodalmat, amivel az egészségügyi hatóságok előállhatnak.

Így aztán akkor sem kellett kétszer kérnem, amikor 2012 nyarán telefonívást kaptam az Orvosok Határok Nélkül (MSF) párizsi igazgatóságától azzal a kérdéssel, hajlandó lennék-e munkát vállalni egy Szíriában telepített kórházukban. Elvégeztem odahaza a szokásos előkészületeket, becsomagoltam a műszereimet, és felszálltam a Törökországba induló gépre.

Szíriáról a legtöbb emberhez hasonlóan annyit tudtam, hogy ez a közel-keleti ország mentes azoktól a konfliktusoktól, amelyek számos szomszédját sújtották. Ezek közül három – Irak, Libanon és Izrael – aligha nevezhető a nyugalom oázisának. Életem nagyobb részében Szíria zárt, kissé titokzatos, de békés helynek számított, amelynek lakossága szívélyes, vendégszerető természetéről volt ismert, és ahová a kalandkedvelő nyugati turisták előszeretettel utaztak szabadságra.

Közismert tény, hogy számos ország, ahol önkénteskedtem, az autoriter uralom megkérdőjelezése után káoszba hanyatlott. A természet irtózhat a vákuumtól, ám a hadurak kifejezetten szeretik. Szíria esetében az autoriter uralmat az Aszad család biztosította, amely egy 1970-es vértelen puccs során vette át a hatalmat az ország felett. A jelenlegi elnök, Bassár el-Aszad, apjának, Háfeznak a 2000-ben bekövetkezett halála után vette át a hatalmat, miután a választásokon elnyerte a szavazatok 99,7 százalékát. Az Aszad család az alavita szekta tekintélyes szereplője, bár maga a szekta kisebbségben van az országban, ahol a lakosság közel háromnegyede szunnita. Az országban a vezetők körül egyfajta személyi kultusz alakult: Háfez és Bassár portréi ott díszelegtek számos hivatalban és üzletben. A család a régi bevált módon, a mindenütt jelen lévő, feltűnő napszemüveget és bőrdzsekit viselő, hírhedetten brutális titkosrendőrség révén tartotta kézben a hatalmat.

Ismeretségem Szíriával hosszú múltra tekint vissza: apámnak az 1970-es években volt egy szíriai gyakornoka, bizonyos doktor Bourak, aki – mint apám mesélte – a legjobb gyakornoknak bizonyult egész pályafutása során. Ezenkívül az 1990-es évek elején személyesen találkoztam az ifjú dr. Bassár el-Aszaddal, aki akkoriban szemészrezidens volt a londoni Western Eye Hospitalban. Egy páciens esetét beszéltük meg, akinek a nyaki artériájából levált kis rög következtében szemproblémái támadtak. Al-Aszad doktor nagyon kellemes tisztelettudó kollégának bizonyult, de aligha gondoltam volna, hogy hosszú évekkel később útjaink ismét keresztezni fogják egymást.

Szíriában a földindulás 2010-ben vette kezdetét, amikor Tunéziában tüntetések indultak meg. A tömegek felháborodásukat fejezték ki megannyi sérelem miatt, ezek között szerepelt a mértéktelen korrupció, a súlyos munkanélküliség és a véleménynyilvánítás szabadságának hiánya. A következő év elején Tunézia régóta hatalomban lévő elnökét elmozdították, és ekkor más észak-afrikai és közel-keleti országok, ahol hasonlóan rossz kormányzat volt uralmon, szintén kezdtek ébredezni. 2011 első hónapjaiban elhúzódó tiltakozásokra került sor Marokkóban, Algériában és Szudánban, majd Irakban, Libanonban, Jordániában és Kuvaitban. Öt másik országban – Líbiában, Egyiptomban, Jemenben, Bahreinben és Szíriában – komoly lázongásokhoz vezetett az Arab Tavasznak nevezett mozgalom, ami egyes rezsimek bukásával járt, miközben valóságos polgárháborúkat váltott ki. Mindmáig egyedül Tunéziában sikerült a lázongásokat a demokratikus változások irányába terelni, a többi országban a helyzet alighanem jóval rosszabb, mint volt azelőtt.

Szíriában az Aszad elnök elmozdítását követelő tiltakozások elfojtása különösen brutálisan ment végbe. Úgy gondolom, az egész polgárháború elkerülhető vagy legalábbis jelentősen lerövidíthető lett volna, ha a rezsim mérsékeltebben válaszol a tiltakozásokra. 2011 márciusában a déli Dara városban néhány gyerek kormányellenes graffitikat fújt a házak falára. Aszad titkosrendőrsége elfogta és megkínozta a csínytevőket. Válaszul tüntetők ezrei özönlötték el az utcákat. Március 22-én Aszad erői megostromolták a daraai kórházat, elfoglalták az épületet, és mesterlövészeket telepítettek a tetőre. Amint a tiltakozások egyre erőteljesebbek lettek, a mesterlövészek munkához láttak. Lelőttek egy Ali al-Mahmeed nevű orvost, aki megpróbált segítséget nyújtani a sebesülteknek, s amikor később a gyászszertartáson több ezer gyászoló jelent meg, rájuk is tüzet nyitottak. A mesterlövészek további két évig ott állomásoztak a tetőn, tüzet nyitottak betegekre és sebesültekre, akik egyszerűen csak orvosi ellátáshoz szerettek volna jutni.

Amikor aztán Szíria egész területén tiltakozások robbantak ki, az ország egészségügyi rendszere afféle gyűjtőlencseként egyesítette mindazt a feszültséget, ami a szíriai társadalmat bomlasztotta. Azok, akik fellázadtak a rezsim ellen – többségükben szunniták, akik közül a Szabad Szír Hadsereg (FSA) tagjai kikerültek – azzal szembesültek, hogy ha gyógyíttatni akarják a harcok során elszenvedett sebesüléseiket, az csaknem olyan veszélyes, mint maguk a harcok.

A rezsim időközben felfegyverezte az egészségügyi rendszert. A kórházak a biztonsági apparátus egyfajta nyúlványaként működtek: egyes jelentések szerint az Aszadhoz még mindig lojális személyzet a büntetés egyik formájaként kisebb sérüléseket is amputációval oldott meg. A megsebesült és kezelésre váró tiltakozókat gyakran kiemelték a kórtermekből, eltüntették, megkínozták, majd megölték őket.

A felkelés első évében dokumentáltan ötvenhat egészségügyi dolgozót lőttek agyon a kormányzat mesterlövészei, vagy kínoztak halálra a büntetőintézetekben. 2012 júliusában Aszad új törvényt hozott azokkal szemben, akik elmulasztották jelenteni a kormányellenes tevékenységet: bűncselekménynek minősült mindazon személyek orvosi ellátása, akik nem támogatták aktívan Aszadot. Ilyen nyomásnak volt kitéve országszerte az egészségügyi személyzet, ha egyszerűen csak tette a dolgát.

Isztambulba repültem, onnan a hatayi repülőtérre Reyhanli közelében, ami a szíriai határhoz legközelebb lévő török város. Innen vittek tovább az MSF védett házába, ahol tájékoztatást kaptam a küldetésről, a legújabb biztonsági rendszabályokról és a vészkiürítés esetén igénybe vehető menekülési útvonalakról. A következő nap egy szír sofőr és egy helyi szír logisztikai szakember kivitt egy ellenőrzési ponthoz közvetlenül a határ előtt, ahol álnevet és ennek megfelelő papírokat kaptam. A sofőrrel mentünk a határhoz, amely a török hadsereg éber felügyelete alatt állt, és ahol újra ellenőrizték a papírjaimat. Átléptük a határt, ez akkoriban mindössze egy szögesdrót kerítésből állt, és vártuk a szír gépkocsit, ami elvisz az MSF kórházába, Atmehba. Elhagytunk egy kiépülőben lévő menekülttábort, melynek rongyos sátraiban több ezer ember tartózkodott nyomorúságos egészségügyi körülmények között. Bár a sátrak lepusztult állapotban voltak, meglepetéssel állapítottam meg, hogy lakóik igen jól öltözöttek, a cipőjük tiszta, és szemmel láthatólag büszkék a megjelenésükre. Bizonyos vagyok benne, hogy ezek az emberek egyszerűen nem fogták fel, hogy a menekültstátus csak a kezdete annak a nyomorúságos létnek, melyet az elkövetkező esztendőkben el kell viselniük. Az MSF, ez az egészségügyi humanitárius szervezet, amellyel korábban többször is együttműködtem, a városban kapott egy nagy villát, azt alakította át kórházzá. Alfa kódnévvel ez volt az első ilyen létesítmény Szíriában. A ház nagy volt, jó beosztású, és egy olyan személy tulajdonát képezte, aki maga is sebész volt, Aleppóban dolgozott. A szobákat a várható igények szerint átalakították: az ebédlő lett a műtőnk, a nappali lett a sürgősségi osztály, ahol a páciensek első felmérését végezték, a sterilizáló a konyhából lett kialakítva. A földszinti és első emeleti helyiségek lettek a kórtermek körülbelül húsz ággyal, a személyzet lakhelye a felső emeletre került, bár amikor megérkeztem, éppen akkora hőség volt, hogy általában a tetőn aludtunk, szúnyogháló alatt. A szír és a hozzám hasonló külföldi önkéntesek kimerülten nyúltak el a megállás nélküli műszak után, és bámultuk a fejünk fölött a csillagokat a tintakék égen... és a harci gépek kondenzcsíkját.

Én gyorsan felvettem a ritmust, és kezdtem hasznosnak érezni magamat. Kora reggel keltünk, megbeszélésre jöttünk össze a projektmenedzsernél, aki tájékoztatást adott az aznapi biztonsági helyzetről, hol összpontosultak a legutóbbi harcok, és így tovább, aztán vizitre indultunk. Örömmel fedeztem fel a kollégák között Pete Matthew-t, a kiváló sebészt, akivel korábban is dolgoztam. Pete, a Dundeeból érkezett idegsebész szakorvos néhány évvel korábban kezdte kipróbálni magát a humanitárius munkában. 2002-ben két kollégámmal, Pauline Dodsszal és Jenny Hayward-Karlsonnal kiképző tanfolyamot tartottam, melyet a Brit Vöröskereszt szponzorált abból a célból, hogy felkészítsük a brit sebészeket a háborús zónákban folyó munkára. Pete egyike volt a delegáltaknak. A munka során összebarátkoztunk, és azóta is kapcsolatban állunk egymással.

A vizit után megreggeliztünk, aztán nekifogtunk a tervezett műtéteknek. Mindenekelőtt el kell mondanom, hogy a háború e korai szakaszában még nem árasztottak el bennünket sebesültekkel, és még volt idő, hogy tervezett vagy többszakaszos műtéteket végezzünk olyan személyeken, akik már nem voltak közvetlen életveszélyben.

Ám a helyzet hamarosan felforrósodott, és nem sok idő múlva már nagyban folytak a sürgősségi műtétek – egyre több lőtt és repesz okozta sebet láttunk, mert a rezsim ágyútűz alá vette a polgári lakosság otthonait, és helikopterekről is indítottak rakétákat ellenük. Az emberek nemcsak a közvetlen találat kockázatának voltak kitéve, amelyek nagy valószínűséggel azonnal végeztek velük, vagy katasztrofális végtagvesztéssel jártak: másodlagos kockázatot jelentettek a repesz vagy szilánk okozta sérülések, mert a fém lőszerhüvelyek mindenfele röpködtek, és a rakétatalálatot szenvedett épületek törmelékei is gyilkos lövedékké váltak.

A nappal vagy az éjszaka bármely percében felharsanhatott egy gépkocsi vagy kisteherautó kürtje, amely egyre hangosabb lett, ahogy a jármű az áldozatokkal teli rakományával közeledett felénk. A kürtök szirénaként működtek, jelezve, hogy helyezzük készenlétbe a sürgősségi vizsgálót, ahol felmérjük a betegeket, és eldöntjük, ki az, akit egyenest a műtőbe kell szállítani. Egy alkalommal a segítségre szoruló első páciensről kiderült, hogy egy helyi bombagyáros felesége. Akkoriban Atmehben számos kis vállalat nyílt, amelyek robbanószereket gyártottak. Ezek elképesztően összeeszkábált szerkezetek voltak, és készítői közül csak kevesen voltak tisztában azzal, hogy mit csinálnak. Többnyire otthon dolgoztak, kezdetleges és rögtönzött módszerekkel, és elképesztő kockázatnak tették ki a családjukat.

Úgy látszik, az asszony férje épp bombát készített, amely váratlanul felrobbant. Az egész ház összedőlt, a bombakészítő meghalt, a feleségét lóhalálában hozták be hozzánk a bal alsó lábszára sérülésével. A seb erősen vérzett, haladéktalanul érszorítót kellett tenni a combjára.

Az aneszteziológus vérmintát vett, és egy egyszerű hemoglobinmérővel megállapította a vörösvérsejtek számát. A műszer szerint az asszony vére literenként 4 gramm hemoglobint tartalmazott. Ennek az anyagnak, ami a vérünkben az oxigént szállítja, a normál mennyisége 12–15 gramm/liter. Az tehát nyilvánvaló volt, hogy az asszony sok vért veszített. Az aneszteziológus gyorsan kiderítette az asszony vércsoportját is, és ment, hogy vételezze a megfelelő típusú vért apadó készleteinkből. Aztán a folyadékveszteség pótlására az asszony másik karjába bekötött egy sóoldatos infúziót.

Mindez a nappaliban berendezett műtőben történt. Az ügyeletes nővér előkészítette a kocsit a steril kendőkkel és műszerekkel, miközben a páciens általános érzéstelenítést kapott. Az artériás vérzés következtében – valószínűleg a felszíni combartériából eredt – a sebet lehetetlen volt rendesen megvizsgálni. A vérzés helyén nagy kötés volt, amely lokális nyomókötésként működött. Én bemosakodtam, és előkészültem az operációhoz.

Az egyik szír asszisztens, aki nemigen beszélt angolul, segített fölemelni a lábat. Miután lemostam jódoldattal a végtagot, megkértem a segítőmet, hogy vegye le a szorítókötést. A vérzés addigra elállt, és a sebet nagy kiterjedésű alvadék fedte. Hozzákezdtem a műtéthez. Először egy bemetszést végeztem a szorítókötés alatt, magasan a lábszáron, hogy a seb feltárása előtt érkirekesztőt helyezzek el az artérián, amit sikerült is a sérülés fölött kontrollálni; így folytattam a műveletet, hogy megfelelő rálátásom legyen a sebre. Próbaképpen valamivel a térdízület fölött bedugtam az ujjam egy nagyobb lyukba, és kitapintottam egy tárgyat, amiről feltételeztem, hogy egy fémdarab, a bomba egy szilánkja vagy talán az asszony házának egy törmelékdarabja.

Ilyen esetben mindig nagyon óvatosan kell eljárni. Az ujjunkat lassan és körültekintően vezetjük be a sebbe, mert előfordulhat, hogy törött csontba ütközünk, ami olyan éles lehet, mint egy üvegszilánk – senki sem kívánhat egy szúrásos sérülést, kivált a páciens vérállapotának ismerete nélkül. Ebben a környezetben a HIV vagy a hepatitis előfordulása talán kevésbé volt valószínű, de gyakori hiba, hogy nem vagyunk felkészülve a legrosszabbra.

Finoman tapogattam az ujjammal. Nem a szokásos csipkézett fémdarab vagy repesz volt, hanem egy sima, henger alakú tárgy. Nagyon óvatosan megfogtam és kihúztam. Felemeltem, hogy megvizsgáljam, s ekkor a szír segítőm rám nézett, és elsápadt. Nyilvánvalóan felismerte a tárgyat, amit a kezemben tartottam, mert felkiáltott: mufadzsir! – majd sarkon fordult, és kirohant a helyiségből.

Egymásra néztünk az aneszteziológussal. Valami robbanóeszközt tartottam volna a kezemben? Abban a pillanatban megdermedtem, és azon kezdtem gondolkodni, mi a fenét tegyek most? Roppant csend támadt, semmi mást nem hallottam, csak a lélegeztetőgép sziszegését, amely oxigént pumpált a páciens tüdejébe. Az aneszteziológus egy sasszélépéssel besurrant a szoba sarkába, és meghúzódott az egyik szekrény takarásában. A kezem már reszketett, fennállt a veszélye, hogy elejtem azt a valamit, és felfogtam, hogy most már muszáj cselekednem. Döntöttem, vettem egy mély lélegzetet, hogy amilyen óvatosan csak lehet, elhagyjam a műtőt. Ehhez az aneszteziológusnak ki kellett volna nyitnia előttem az ajtót. Mivel szólni is alig bírtam, biccentettem neki, mutatva, hogy mit akarok. Azt felelte: várjak, mert biztos, hogy nagyon hamar bejön valaki – hála istennek, igaza lett: pár pillanatig még töprengtem, amikor nyílt az ajtó, és jött a szír segítő egy vödör vízzel. Letette elém a vödröt, aztán az aneszteziológussal együtt átrohantak a biztonságos szomszéd szobába. Én dobogó szívvel betettem a tárgyat vödör aljára – éreztem, hogy a hideg víz beszivárog a zöld műtősruha ujjába –, és nagyon óvatosan kivittem a műtőből.

A mufadzsir azt jelenti: detonátor. Azt nehéz lett volna megmondani, hogy ez a darab működőképes volt-e vagy döglött. Később elmondták nekem, hogy valószínűleg nem ölt volna meg, de nagy valószínűséggel felrobbanhatott volna a kezemben, ami nem végzett volna velem, de a karrieremnek egész biztos véget vetett volna, márpedig a két dolog akkoriban szinte ugyanazt jelentette.

Nem ez volt az utolsó eset, hogy házilagos gyártású robbanóeszközzel volt dolgom. Azoknak a robbanás által okozott roncsolásos sérüléseknek a többsége, amelyekkel találkoztunk, amatőr bombagyártók működéséből származott. A misszióm alatt jó néhányszor volt dolgom a kórházban olyan kislányokkal és kisfiúkkal, akik elveszítették egyik vagy mindkét kezüket. Néhányan arcsérüléseket is szenvedtek, s ami a legszomorúbb, egyesek súlyos szemsérüléseik következtében elveszítették a látásukat. Számos alkalommal előfordult, hogy amikor beléptem a kórterembe, zokogó szülők fogadtak, kezükben öt-hat éves gyerekükkel, aki soha többé nem fogja látni vagy nem érinti meg őket. Szívszaggató érzés volt.

Bár a környezetünk olyanokból állt, akik hozzászoktak, hogy háború van körülöttünk, a házban eléggé biztonságban éreztük magunkat. Nemigen figyeltünk a szemközti épületre, amely láthatóan tele volt sötét gyakorló ruhás fiatalokkal, akik gyakran fegyvert is viseltek. Feltételeztem – ha egyáltalán gondolkoztam rajta –, hogy az épület az FSA afféle gyakorlólétesítménye. Gyakran láttuk őket, amint hajnali 4.30-kor a mecsetből hallatszó felszólításra imához térdelnek, és tudtuk, hogy ők is látnak bennünket, amikor készülődünk a munkánkhoz. Volt valami nagyon romantikus azokban a pillanatokban; nyitott szemmel feküdtem a tetőn, és hallgattam a mecsetből szóló szépséges éneket. Ebben a korai órában a levegő kellemesen hűvös volt, körös-körül teljes nyugalom érződött, amint az ég fokozatosan kivilágosodott. Hét óra felé már túl nagy volt a forróság, az ember ilyenkor már ébren feküdt a gumimatracán, s ez megkönnyítette, hogy felkeljünk, és beálljunk a sorba az épületben lévő közös vécé és a zuhanyozó előtt.

A napnyugták ugyancsak gyönyörűek voltak. Az esti égbolt gyakran egyetlen hatalmas mélykék felület volt, amelyen csak egy-egy odatévedt leheletnyi felhőcske látszott. A nap elképesztő színek egész sorozatán ment keresztül, miközben lehanyatlott, és eltűnt a láthatáron húzódó két kis hegy között; csodálatos látvány volt.

Egy ilyen este csapatunk többi tagja elment a falu uszodájába. Mivel kissé túlterheltnek éreztem magam, úgy gondoltam, hogy ezt az alkalmat kihagyom, és fölmegyek a tetőre pihenni. A naplemente különösen kápráztató volt, elhatároztam, hogy lefényképezem. Ekkor már sok éve dolgoztam ilyen küldetésekben, tudtam, hogy az MSF misszióiban tilos fényképezni. Az évek során azonban mindig készítettem klinikai fényképeket és videókat oktatási célból – természetesen a páciensek engedélyével –, amihez gyakran használtam fejpántos kamerát. Nagyon örülök, hogy ezek az archív felvételek fontos taneszközzé váltak jelenleg is végzett oktatói munkámban. Egyébként is, mindenki mindig készített fényképeket, az erre vonatkozó tilalmat széles körben figyelmen kívül hagytuk.

Rögzítettem a kamerámat, és elég sokáig elpiszmogtam a timelapse funkcióval, hogy a lehető legjobb képeket lőhessem. Ahogy ezzel foglalatoskodtam, lenéztem az utcára, és megpillantottam egy ismerőst: dr. Isa Rahman volt, akivel néhány héttel korábban a török–szír határon találkoztam. Integettem neki, ő visszaintegetett. Rahman doktor nemrég végzett az Imperial College-ban, és a Hand in Hand for Syria (Kéz a Kézben Szíriáért) jótékonysági szervezetnél dolgozott, amely klinikát hozott létre Atmehben.

Visszatértem a gépemhez, amely az utcára és a környező épületre néző falra volt irányítva, hogy a messzeségben tündöklő arany horizontra fókuszáljon. Készítettem néhány felvételt, amikor váratlanul ott termett a kórház logisztikusa... felrohant a lépcsőn, kiugrott a tetőre, és rám förmedt, hogy azonnal hagyjam abba a fényképezést. Sápadt volt a rémülettől, és alig volt képes értelmesen megszólalni. Ez történt: néhány emelettel lejjebb, a kórház bejáratánál összegyűlt vagy húsz fegyveres férfi, aztán hirtelen benyomultak az épületbe. A kamerámat akarták, abban a hiszemben, hogy őket fényképeztem.

– Dehogy, dehogy – tiltakoztam –, csak a napnyugtát fényképeztem!

A felháborodott férfiak a szomszédos épület istenfélő harcosai voltak, akik már figyeltek engem. Kiderült, hogy nem az FSA-hoz tartoznak, hanem egy dzsihádista csoporthoz. A logisztikus villámgyorsan megtárgyalta velük, hogy fogja a kamerámat, és leviszi, hogy megmutassa, mit fényképeztem. Felszólított, hogy azonnal adjam át neki a gépet, mert amazok azzal fenyegetőznek, hogy ha nem kapják meg, két percen belül megrohamozzák a kórházat. Szó nélkül engedelmeskedtem, és idegesen leültem egy székre. Elszorult szívvel vártam, mi fog történni.

A logisztikus körülbelül negyed óráig volt távol. Én lenéztem az utcára, és a tekintetem ismét összetalálkozott Isáéval. Taglejtésekkel kértem, próbálja tisztázni, mi folyik odalent, esetleg segítsen az ügyben. Bólintott, és elindult a kórház felé.

Vagy húsz perccel az után, hogy segítséget kértem Isától, újra megjelent a logisztikus, és visszaadta a kamerámat, a legnagyobb csodálkozásomra, mert én már arra számítottam, hogy soha többé nem látom viszont. Szerencsére egyetlen kép sem volt benne a dzsihádistákról, különben egész biztos elvisznek, hogy kihallgassanak, vagy az isten tudja, mit műveljenek velem. Mindamellett, bár a képek tökéletesen ártalmatlanok voltak, a dzsihádisták kijelentették, hogy velük kell mennem. Szerencsére Isa doktornak sikerült végül távozásra bírnia őket.

Ma már tudom, mit köszönhetek Isának: nem sokkal az incidens után ezek a fiatal harcosok elrabolták az MSF egy másik áttelepült alkalmazottját, akit aztán több hónapig fogva tartottak. Soha többé nem találkoztam Isával, és borzasztóan lesújtott, amikor tudomásomra jutott, hogy körülbelül egy évvel később meghalt: egy gránátrobbanás végzett vele, Idlibben, a klinikáján, munka közben. Halálával a szír kormánycsapatokat vádolták.

Pályafutásom e szakaszán számos hasonló esetben volt részem, ezeket hajszál híján úsztam meg, de így utólag ez volt a legemlékezetesebb. Később jöttem rá, hogy ez volt az első összeütközésem azzal a szervezettel, amelyet ma széles körben Iszlám Államként ismernek. A szervezet más-más időben különböző neveken szerepelt, ezek egyike a Daesh, ami az arab változat rövidítése, de mivel konfliktusom a szervezet tagjaival Szíriában történt, ISIS-ként fogok rájuk hivatkozni, ami Irak és Szíria iszlám államát jelenti.

Ez a fotós kaland másképpen is elsülhetett volna. Viszont a képek legalább jók lettek.

Tartalom

Előszó

1. A bombagyár

2. Két keresztség

3. Üdvözöljük Szarajevóban

4. Kármentés

5. Afrika ege alatt

6. Légi kitérő

7. Balesetis iskola

8. Visszatérés Szíriába

9. Mesterlövészek városa

10. A mentőöv

11. Pengeélen

12. Orvos, gyógyítsd magad

13. Menekülés Aleppóból

Eleanor Nott utószava

Köszönetnyilvánítás

David Nott Foundation

Rövidítések

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

Szerkesztette Sarkadi Péter

A fordítást szakmailag ellenőrizte dr. Káposztás Zsolt

A szöveget gondozta Török Mária

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 427 3

www.helikon.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License