Andrea Bajani

Tíz év

– részlet –

Fordította
Todero Anna

A fordítás az alábbi kiadásból készült:
Andrea Bajani: L’anniversario
Giangiacomo Feltrinelli Editore, Milano, 2025

© 2025, Andrea Bajani
Published by arrangement with The Italian Literary Agency
Hungarian translation © Todero Anna, 2025

„If you are not the free person you want to be you must find a place to tell the truth about that. To tell how things go for you.”

Anne Carson: Candor

„That’s why I’m not to be trusted.
Because a wound to the heart
is also a wound to the mind.”

Louise Glück: The Untrustworthy Speaker

„Ha nem vagy az a szabad ember, aki lennél, találj egy helyet, ahonnan elmondhatod, mitől érvényes ez. Hogy számodra hogy mennek a dolgok.”

Anne Carson: Szókimondás
(Mesterházi Mónika fordítása)

„Ezért nem lehet bennem bízni.
Mert ha sebzett a szív,
Sebzett a tudat is.”

Louise Glück: A megbízhatatlan beszélő
(Mesterházi Mónika fordítása)

1.

Akkor láttam anyámat utoljára, amikor kikísért az ajtóig, hogy elköszönjön. Ezután megvárta, hogy eltűnjek a lépcsőház mélyén, csak ekkor csukta be az ajtót. Anyám sosem volt búcsúzkodós természet, legfőképpen azért, mert olyan félénkség uralkodott rajta, amely igen közel állt az önmegtagadáshoz. Ez pedig gyakorlatilag minden látványos gesztust lehetetlenné tett a részéről: egyetlen pillanatra sem tudta volna színpadias jelenetté változtatni azt, amit ő maga annyira jelentéktelennek ítélt. Ugyanezen okból, azt hiszem, úgy vélte, nincs joga ahhoz, hogy bárminek a kezdetét vagy végét megállapítsa. Rendszerint apám háta mögött állt, amikor kinyílt az ajtó, és apám háta mögött állt akkor is, amikor minden egyes látogatásom végén rájuk csukódott.

Aznap viszont ő köszönt el tőlem utolsóként, egyedül állt a küszöbön túl, a lépcső tetején. Nem is búcsú volt ez, inkább mintha követett volna. Az azóta eltelt évek tükrében azt mondanám, hogy nem bírt elengedni. Tény, hogy mialatt én hátráltam az ajtó felé, ködös szavakba burkolva a lépteimet, ő ugyanilyen tempóban lépdelt előre. Az írás szemüvegén keresztül a jelenet tánc formáját ölti, a férfi egyet lép hátra, a nő azonnal követi, még egy fiúlépés, még egy anyalépés, egészen a kijáratig.

Az utolsó szavakból, amelyeket anyámtól hallottam, nem kijelentés formálódott, hanem kérdés. Ami megint csak éles ellentétben állt a szokásos viselkedésével, amely nem a kérésre hajlott, hanem az elfogadásra, nem a követelőzésre, hanem az engedelmességre, nem a számonkérésre, hanem a számadásra.

– Eljössz még máskor is? – kérdezte felém lépdelve, miközben kifelé tartottam. Azt hiszem, a szemembe nézett, de ez inkább feltételezés, mint elmosódó emlék, mivel én nem néztem rá.

Teljesen érthetetlen volt a kérdés, semmi oka nem volt rá, hogy feltegye. Rendszeresen, körülbelül kéthetente levezettem hetven kilométert, hogy nagyjából ebédidőben eltöltsek pár órát a szüleimmel. Miután megebédeltünk, és a kávémat is megittam, újra beültem a kocsiba, és visszamentem Torinóba. Régóta ezt csináltam, azóta, hogy húsz éve elköltöztem otthonról a szokásos ürüggyel, vagyis az egyetemre hivatkozva. Anyám kérdése negyvenegy éves koromban ért. Tehát huszonegy éve látogattam őket olyan rendszerességgel, amelyet nehéz lenne másnak nevezni, mint rutinnak. Semmi oka nem volt tehát kétségbe vonni, hogy újra meg újra, örökre megismétlődik-e ez a gesztus. Ráadásul én a gyerekük voltam, ők pedig azok az emberek, akiktől az életet kaptam, ami elégséges feltétel ahhoz, hogy ne merülhessen fel semmi kétség.

Hozzátenném, hogy nem csupán a dolog valószínűtlensége miatt volt feltűnően érthetetlen a kérdés, de egészen addig az én fejemben sem fordult meg soha, még egy kósza gondolat sem fogalmazódott meg bennem ezzel kapcsolatban. „Eljössz még máskor is?”, ezt kérdezte. Erre a kérdésre nem létezett válasz. A „Hát persze”, amit ott hagytam az ajtó előtt, csak azért hangzott el, hogy történjen valami, hogy anyám elengedjen, és én elindulhassak lefelé a lépcsőn. Ez nem válasz volt, egyszerűen azért, mert ilyen kérdés nem hangozhatott el egy anya és a fia között.

Ennek ellenére anyám feltette ezt a kérdést, mégpedig ösztönösen. Hosszú éveken át visszahúzódott, nem létezett sem önmaga, sem a gyerekei számára, csak takarított, kiszolgált, engedelmeskedett a férjének a háztartásban és az ágyban, elvégezte azt a keveset vagy semmit, amit apám elvárt vagy megkövetelt tőle, de végül mégis kitört belőle egy anyai gesztus. Előbb érezte meg, mi megy végbe a fiában, mint maga a fiú.

Tíz éve, azon a napon láttam utoljára a szüleimet. Azóta telefonszámot, lakást, kontinenst váltottam, ledönthetetlen falat húztam fel, egy óceánt terítettem közénk. Ez volt életem tíz legszebb éve.

2.

Soha nem írtam anyámról. Soha nem gondoltam, hogy érdemes róla beszélni, és tulajdonképpen nem is beszéltem róla soha senkivel. Ha néha mégis megjelent a legbizalmasabb beszélgetésekben, csupán egy-egy mondatba ékelődő szóban villant fel. A világból elfoglalt része annyira jelentéktelen volt, hogy nem igényelt figyelmet. A családban minden hely apámnak jutott, ő állt a színpad közepén, és, mondhatni, ő írta meg a családi regény egyetlen változatát. Ez a változat egy olyan férfiról szólt, akinek sokkal tartozik az élet, és ez egyben azt is jelentette, hogy mindannyiunknak fizetnünk kell, vele együtt kell égnünk a tűzben. Másképp fogalmazva, hittem apámnak, soha nem gondoltam, hogy érdemes anyámról beszélni, mert nem volt mit mondani. Az életét össze lehetett foglalni azzal, hogy a világra jött. Az, hogy a továbbiakban mit csinált a világban, nem érdemelt említést.

Még ma is csak homályosan tudom elhelyezni a lakásokban, ahol éltünk. Hiába lapozgatom a vizuális emlékezet mappáit, nem sok mindent találok. Nincs olyan tér, ami az övé volna, nincs egyetlen zug, szoba, szék, ablak, ahol tisztán látnám. Pedig leült, kinyitotta és becsukta az ajtókat, berakta a szennyes ruhákat a mosógépbe, kiteregette őket, felöltözött és levetkőzött, aludni ment. Tudom, mert másképp nem lehet, egyszerűen így kell lennie. De nem maradt nyoma az emlékezetemben.

Még a társadalmilag neki kijelölt tér, vagyis a konyha sem tartozik hozzá igazán. Tudom, hogy mindig ő főzött, tudom, hogy ő terítette meg az asztalt, tudom, hogy ő mosogatott, de nincs előttem, amint ezeket csinálja, nem látom az alakját a tűzhelynél vagy a hűtő ajtaja előtt. Sokkal könnyebb apám hiányát látni a mosogatónál, róla tudom, hogy nem mosogatott, nem főzött. Vagy ha mégis megtette, az olyan kivételes alkalom volt, hogy elhalványította az emlékezetemben az általános tendencia. Annyi bizonyos, hogy nem látom anyámat, aki mindennap megtette ezeket a dolgokat apám helyett.

Tudom, hogy volt néhány feladat, amelyet mindennap elvégzett, de egyik sem sűrűsödött szokássá. Mert ahhoz, hogy valamilyen szokást vegyen fel az ember, az kell, hogy legyen teste, amely ezt igényli, és anyámnak nem volt teste, pontosabban nem volt önálló teste. Testként is csupán úgy létezett, mint apám kisugárzása. A feladatok (a bevásárlás, a konyha, a takarítás, az, hogy eljött értünk az iskolába) olyan zsinórok voltak, amelyek – apám akaratának engedelmeskedve – egyik pontról a másikra helyezték anyám alakját a lakásban vagy a lakást a világ többi részétől elválasztó térben.

A testéről csak verbális tudást őrzök, és arra emlékszem, hogy az egyik lába kissé vékonyabb volt a térde és a bokája között, a gyermekbénulás következményeként. Emiatt enyhén sántított, bár nem hinném, hogy ez mások számára feltűnő lett volna. Az biztos, hogy valahányszor megláttam a lábikráját, fájdalmasan elfacsarodott a szívem. Ő egyfajta közönnyel viselte, valahol az ártatlanság és a nemtörődömség között. Soha nem hallottam erről beszélni, a teste nem volt vitatéma. Láthatatlan volt, anyám láthatatlanságának védőbástyája. Bármennyire észrevehetetlen volt is az a gyermekbénulásos láb – ha nevezhetjük így –, ez volt az egyetlen, ami megsértette a láthatatlanságát, és arra ítélte, hogy lássák. Azt hiszem, ezt találtam fájdalmasnak.

Anyám testének másik megnyilvánulása egy női parfüm oda nem illő szaga, amely szombat délutánonként úszott a levegőben, miután anyám elment otthonról apámmal. Azt kellene mondanom, hogy sétálni mentek, de az emlékezetembe úgy égett be ez a cselekvés, hogy apám „elvitte sétálni anyámat”. Így határozta meg apám ezt a házon kívül együtt töltött időt, mintha kutyát sétáltatott volna.

Ami a többi testi megnyilvánulást illeti, egy időben anyámat vesekólika gyötörte éjjelente, ilyenkor nyögdécselés, sőt időnként valódi sírás hallatszott a szüleim hálószobájából. Más emlékem nincs a görcsökről, noha bizonyára nappal is kínozták. Valamiért ezek a nyilalló fájdalommal járó görcsök nem váltak nappali témává, és soha nem is kerültek szóba a családban. Nem jutottak be az úgynevezett hivatalos verzióba. Ott maradtak az álom zónájába száműzve. Csak akkor észleltem őket, ha az alvási ciklusom felületesebb szakaszában fordultak elő, ha éppen megfordítottam a párnát, mielőtt ismét álomba merültem volna.

Az egész egy műtéttel ért véget, a veseköveket eltávolították, és anyám egy ideig kórházban feküdt, bár erről sem maradt emlékem. Legfeljebb valamiféle béke – most, hogy írok róla, kezd szétáradni, elterülni a papíron – és nyugodt fény a szobában, a kórházépület harmadik vagy negyedik emeletén. Ezúttal, mondhatni, anyám van a színpad közepén, orvosok és ápolónők sürgölődnek körülötte. Gondoskodnak róla, ahogy az állapotához illik, a szokásos kezelésben részesül, mint minden páciens. Megmérik a lázát, tisztogatják a sebét, ágyba kapja az ebédet, elviszik a tálcát, bemennek hozzá éjszaka.

Ezen a képen leginkább egy dolog tűnik fel. Az, hogy anyám kivonta magát apám uralma alól, és átadta magát – a testét, a személyét – egy másik jogrendszernek, az államénak. Neki kell aláírnia a papírokat, a szignójával beleegyezését adni a műtéthez, saját nevével megerősíteni, hogy tudatában van az életét fenyegető kockázatnak. Senki más – különösen a férje – nem igazolhatja ezt helyette, senki más nem feküdhet a kés alá, amely felmetszi, hogy megszabadítsa a szenvedéstől.

És átengedi magát ennek a rabságnak, nem kell törődnie ebéddel, vacsorával, ágyneműcserével. Rabság tehát, de erőd is. Még az is fontosnak tűnik nekem ezen a képen, hogy egyedül van, nem ő a második, semmilyen értelemben nem marginális. Anyám fekszik, tarkóját a párnán nyugtatja, és az állam által fizetett személyzet azon ügyködik, hogy jobban legyen – induljunk ki ebből a képből.

Hogy megtörtént-e vagy sem, most lényegtelen, ezzel kezdődik a regény.

3.

Nincs sok nyoma anyám előző életének. Előzőn azt értem, hogy annak, ami a házasélete előtt volt, vagyis az előtt, aminek, legalábbis részben, tanúja voltam.

Nem tartotta fontosnak, hogy bármilyen fényképalbumot őrizgessen, már ha egyáltalán volt a birtokában ilyesmi valaha. Míg apám életének dokumentációja bőséges, és a célja egyfajta áldozatsors felépítése, anyám életének dokumentációja nem maradt fenn. Vagy nem talált helyet neki, vagy csak sosem osztotta meg velünk. Vagy az is lehet, hogy ott volt az album – most, hogy írok róla, látom is magam előtt a kötet gerincét, apám albuma mellett –, de nem tartozott hozzá semmiféle, anyám életével kapcsolatos mitológia, amelyhez a fényképes bizonyítékok kötődhettek volna. Ezért az album ott maradt: mozdulatlan élet, egy könyvespolcra suvasztva.

Tudom – ez biztos –, hogy anyámnak volt gyerekkora. Bizonyított tény: két lány közül a második, egy titkárnő és egy építőmunkás gyereke, kis bérház Róma határában. De ez megint csak verbális gyerekkor, amely létezett ugyan, de nem volt érdemes beszélni róla, mert nem volt mit mondani. Tökéletesen egybevág azzal a néhány ténnyel, amelyek összefoglalják anyám általam is látott életét.

Anyám feltűnik apám albumaiban, de megint csak úgy, mint apám közvetlen kisugárzása, az ő portréjának kiegészítése. Egy robogó hátsó ülésén, a tengernél. A kép nem sokkal a nővérem születése előtt készült, és semmit sem lehet megjósolni belőle. Kettős értelemben: azt sem lehet megjósolni belőle, hogy ebből család lesz, és azt sem, hogyan fog később szétesni ez a család. A robogón ülő anyám arcán nincs semmi feltűnő, se mámor, se öröm, se szédület, se félelem. És nincs csábítás. Valamiféle távolságtartás érződik rajta, mintha elfelejtene tényleg ott lenni, jelen lenni.

Ami a közvetlen visszaemlékezéseket illeti, azokból igen kevés van. Nem mintha akár ő, akár a családtagjai vonakodtak volna beszélni a gyerekkoráról, vagy lett volna benne valami, amit jobb elfelejteni. Inkább csak nem nagyon volt semmi, amire érdemes lett volna emlékezni. Csupán annyi, hogy ő volt két lánytestvér közül a fiatalabb, és kész.

Még kérdésekkel se nagyon lehetett kihúzni senkiből semmit. „Sosem volt vele gond”, így lehetett összefoglalni azt a keveset, amit anyámról mondtak. Ott volt és kész, valamiféle pangásban létezett, amelyben az idő nem okozott jelentős változásokat. Sosem esett szó a gyermekbénulásról, vagy legalábbis nem úgy, hogy beégett volna az emlékezetembe. Úgy voltam vele, hogy úgyis eltakarja a nadrág az izomsorvadását. Amikor a tengernél fürdőruhát viselt, látszott, de igazából senki sem vette észre, azután szeptember elején újra eltűnt.

A házasság előtti életéről nem sok közvetlen visszaemlékezés maradt fenn. Az egyik apámtól származik, és megint csak azt a képet egészíti ki, amelyet önmagáról kívánt továbbadni. Arról szól, hogyan hagyta faképnél a lányt, akivel akkoriban járt, és aki rajtakapta anyámmal. A mondat, amelyet akkor kimondott, azután büszkén adott át nekem mint a fiúgyereknek szánt, hasznos örökséget, lehetővé tette, hogy megőrizze a méltóságát anyám előtt, és a szerencsétlen barátnőtől se kelljen bocsánatot kérnie.

A mondatot nem érdemes idézni, de ez az egyetlen történet, amelyben anyám fiatal lányként tűnik fel. Semmi mást nem tudok, sem azt, hogyan reagált a megcsalt lány, sem azt, mit szólt anyám, amikor apám közölte vele, hogy ő a kiválasztott. Nem tudnám megmondani, hogy az eset előtt anyám tudott-e a másik lányról, aki biztosan nem tudott őróla.

A másik visszaemlékezés anyám anyjáé, aki minden családi krízisnél elszórt néhány emlékdarabkát vagy nyomot. Megint csak az apámmal való viszony első időszakáról van szó. Anyám elmegy otthonról, a buszmegállóba indul, apámmal lesz randevúja. Egy nagy, kerek ébresztőórát tart a kezében, amelynek hangos ketyegése éjszaka az egész lakásban jól hallható. Vagy legalábbis így írta le a nagyanyám, szélesen gesztikulálva, hogy érzékeltesse a cselekedet aránytalanságát. Vagy legalábbis én így írom le.

Az esztétikai szempontból releváns, összességében nevetséges gesztus oka az volt, hogy anyám állítólag nem találta a karóráját, és félt, hogy elkésik a randevúról. Vagyis attól tartott, hogy apám erőszakosan reagál, ha ő nincs ott időben.

Tizenhét vagy tizennyolc éves anyám, aki busszal átszeli Rómát egy nagy ébresztőórával a kezében, ez az utolsó kép, amelyet ismerek róla azelőttről, hogy pár évvel később, amikor egy tavaszi napon, hajnali háromkor megszülettem egy római kórházban, találkoztam volna vele. Ez a kép erőteljesen szimbolikus. De mit szimbolizál? Amikor az anyja elmesélte a történetet, a félelem által diktált megalázkodást látta benne. Inkább a lánya viselkedésére koncentrált, mint a jelenet képi elemeire.

Nem vette figyelembe a készüléket, az ébresztőórát, amit magával cipelt. Vagyis az elemzésében figyelmen kívül hagyta, hogy anyám talán egyáltalán nem félt apámtól. Hogy talán nem érzett semmit, vagy legalábbis semmi olyasmit, ami a félelemre volna visszavezethető, hogy épp ellenkezőleg, apám egyfajta katalizátorként képes volt kirántani őt abból a pangásból, amelyben semmi érdekes vagy emlékezetes nem történt. Hogy ezáltal érzékelhetővé vált az idő.

Hogy a fenyegetésről meg az apám reakciójáról szóló színjátéknak ezek szerint megvolt a maga társadalmi szerepe, konkrét élet volt, több a semminél… … …

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Ruttkay Helga
Korrektor Hradeczky Moni
Borító Csordás Zoltán
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 545 9

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL