SZUNYOGH SZABOLCS

Jézus, a názáreti

Kocsis Kiadó

Tartalom

I.  Jézus sírja

II.  Jézus apja

III.  Jézus és Barabbás

IV.  Jézus tanítása

V.  Jézus csodái

VI.  Jézus arcképe

VII.  Jézus és a farizeusok

VIII.  A tanítványok

IX.  Szűz Mária, az Istenszülő

X.  Jézus és a nők

XI.  Jézus és a démonok

XII.  Jézus és az igazság

Könyvajánló

Impresszum

I.

Jézus sírja

India északkeleti részén, a pakisztáni és a kínai határ mellett fekszik a hatalmas ország egyik szépséges tartománya, Kasmír. A trópusi szubkontinenshez képest kellemes időjárás uralkodik Kasmírban, bár a nyarak itt is forróak, a hegyek között pedig alpesi a klíma.

Kasmír egyik legjelentősebb települése Shrinagar. Számtalan buddhista sztúpa, hindu szentély és muszlim mecset épült itt. A települést Kelet Velencéjének is nevezik, egy nagy folyó szeli át, csatornák, rakpartok, lakóhajók, buja kertek díszítik az 1700 méter magasan fekvő várost, a háttérben pedig ott magasodnak a Himalája hófödte csúcsai.

Shrinagar központjában, ahol állandó a zaj, a kiabálás, a triciklik csengetése, a motorok dübörgése, az autók dudálása vagy a szamaras kordékat hajtó kocsisok kiabálása, egy zsúfolt utcában áll egy viszonylag kicsi épület, a neve: Rozabal. Roza Baál jelentése: a „Tiszteletre méltó Sír”. Egy Juz Aszaf nevű szent maradványait őrzi. Nem hindu módon temették el Juz Aszafot, mert a hinduk elhamvasztották a halottaikat, és legfeljebb egy oszlopot emeltek az emléküknek. Nem is muszlim rítus vezette a sírt építők kezét, mert az épület kelet–nyugati irányban van tájolva, ami zsidó szokás.

Egy közeli, mostanra már lerombolt templom falán volt egy felirat, eszerint i. sz. 52-ben már itt lakott Juz Aszaf, és Izraelből érkezett. Azt tudni róla, hogy jó ember volt, szeretetet, bűnbocsánatot és megtérést hirdetett. Nyughelye búcsújáró hely.

Az Aszaf héberül annyit tesz: „Összegyűjtő”, „Aki az elveszetteket megkeresi”, „Pásztor”.

A Juz pedig a Jézus név indiai változata.

* * *

Van-e bármi bizonyíték arra, hogy a Rozabal a Názáreti Jézus sírja lenne? A helyi emberek egy része állítja, más részük viszont a leghevesebben tagadja ezt, mert a Koránban írva áll, hogy Isza – arabul Jézus – a „tisztelet jeléül” felvitetett a mennyekbe. Igaz ugyan, hogy a Korán 23. szúrája másképpen, kifejezetten zavarba ejtően fogalmaz e tekintetben. A 23. szúra 50. versében ezt olvashatjuk: „S mi megtevénk Mária fiát, és az ő szülőanyját bizonyságul, és menedéket nyújtottunk nekik a magaslaton, hol a nyáj legel és a patak folyik.” Ez a leírás inkább a folyóvizekben gazdag, hegyvidéki Kasmírra emlékeztet, mint a sivatagos Júdeára.

Két bizonyítékot említenek a leírások.

A sírban fekszik egy faragott kő, amelyik Juz Aszaf lábnyomát őrzi. Bevésve két seb látható rajta. Ha a lábakat képzeletben egymásra helyezzük, a sebek pont ott vannak, ahol keresztülhatolt az a szög, amelyikkel Jézus lábát a római katonák a keresztfához rögzítették.

Az Indus folyó nyugati partján áll egy buddhista kolostor, Hemisz. Ennek a könyvtárában található egy 14 fejezetből, 224 versből álló tekercs, amelyik Juz Aszafról szól, bár ez az irat őt Iszának nevezi. Az Isza a Jézus név arab formája. A szöveg azt állítja, hogy a Mindenható elhatározta, emberként leszáll a földre, abból a célból, hogy a saját példájával tanítsa a halandókat a tiszta lelki sík elérésére, ahonnan bejuthatnak a tökéletességbe. A tekercs szerint ez az ember szegény, de jámbor szülők gyermekeként született meg a távoli Izraelben. A hívők messze földről elzarándokoltak hozzá, hogy hallgassák a beszédeit.

Ezt az iratot látta egy orosz utazó, egy bizonyos Nyikolaj Notovics. Ő valahogy elkeveredett Indiába, összebarátkozott a buddhista papokkal, egy telet töltött a kolostorukban, aztán 1894-ben kiadott egy könyvet Jézus indiai útjáról, de senki nem hitt neki. Még azt is kétségbe vonták, hogy egyáltalán létezik-e Hemisz nevű település, hogy áll-e ott egy buddhista kolostor, és ugyan mi okuk lett volna a lámáknak, hogy a féltett titokként őrzött kincsüket feltárják a jövevény előtt. Aztán kiderült, hogy évtizedekkel Notovics előtt már járt ebben a kolostorban egy Mrs. Hervey nevű angol hölgy, aki publikálta is az élményeit The Adventures of a Lady in Tartary, China and Kashmir című könyvében, és nemcsak azt állította, hogy létezik egy Hemisz nevű település a kolostorával együtt, hanem hogy ott valóban őriznek Iszára vonatkozó iratokat.

Mirza Ghulam Ahmad (1839–1908) indiai muszlim vallástudós 1899-ben létrehozott egy önálló felekezetet az iszlámon belül, az Ahmadijja mozgalmat. Az Ahmadijja a testvéri szeretetet és a megbocsátást hirdeti, eltörli az iszlám szent háború intézményét, elítéli a vérontást, és azt tanítja, Jézus Indiába jött, itt élt és itt is halt meg. Itt temették el, Kasmírban, Shrinagarban, a Rozabal nevű sírban. Mirza Ahmadot kiközösítették az iszlámból, de az általa alapított Ahmadijja felekezet él és virágzik.

Ezután egy hindu tudós következett, Swami Abhedananda, aki 1922-ben megtalálta Hemiszt, a kolostort, sőt a titokzatos kéziratokat is. Őt mint a Ramakrishna Society társaság vezető személyiségét már ismerte a nemzetközi közvélemény. Publikált egy könyvet Kasmír o Tibbate címmel. „1922-ben Kasmírból Tibetbe utazván gyalog keltem át a Himaláján, hogy a buddhista és lámaista filozófiát, szokásokat és hagyományokat tanulmányozzam. Úti célom Hemisz kolostor volt, Lehtől mintegy harminc kilométernyire (…) Miután bejártam a kolostort, megkérdeztem a lámákat, vajon igaz-e Notovics állítása. S akkor megtudtam tőlük, hogy az orosz utazó valóban igazat írt.”

A történetet akkor kezdte a tudományos közvélemény figyelembe venni, amikor egy Harvardon tanult régész, a szanszkrit, perzsa, kínai és tibeti nyelvek szakértője, a tibeti buddhizmus kutatója, egy bizonyos Georgij Roerich is eljutott Hemiszbe. Ő 1925-ben járt itt. Tapasztalatait a The Heart of Asia című könyvében foglalta össze. Azt írta, őt a bizonyítékok teljesen meggyőzték. Némiképp csökkenti Roerich professzor kutatásainak tudományos értékét, hogy állítólag szovjet ügynökként kémlelte a vidéket, szenzációs könyvét pedig csak azért publikálta, hogy küldetése valódi célját elfedje.

Az utolsó jelentős professzor, aki Jézus indiai útja mellett érvelt, Fida Muhammad Hassnain (1924–2016) egyetemi tanár volt, a Kasmíri Állami Levéltár igazgatója, régész, az ókori és kora középkori arab, szanszkrit és perzsa kéziratok elismert szaktudósa. Közreadott egy dolgozatot Jézus Indiában élt címmel, amelyben Juz Aszaf és Jézus személyének azonossága mellett tette le a voksát, sőt azt állította, a kolostorban őrzött könyvnek számos lapját le is fényképezte. (Notovics tekercsről beszélt, Hassnain pedig könyvről.)

Sokféle megfejtése lehet a rejtélynek. Először is: Indiában nagyon régóra éltek keresztények, tulajdonképpen Jézus kora óta, ők Tamás apostol térítő missziójára vezetik vissza egyházukat. Talán közülük való lehetett Juz Aszaf? Elképzelhető, hogy csakugyan Izraelből érkezett és szegény családból származott. Bizonyára tiszteletre méltó életet élt, ha évszázadok óta szentként emlékeznek rá, de csak egy volt az Indiában térítő keresztények közül.

És az is lehet, hogy ő volt a Názáreti Jézus, aki túlélte a keresztre feszítést, és odahagyva Izraelt, Indiába költözött.

* * *

Számos földrajzi név őrzi a környéken Jézus emlékét. Van Jézus rétje, Jézus pihenője (itt imádkozott), van Jézus földje, sőt egy Pahalgam nevű helység kolostorában még Jézus botját is őrzik. A határ túlsó oldalán, már Pakisztánban, de közel a kasmíri határhoz, a Pindi Point turistaparadicsom közelében található Jézus anyjának, Máriának a sírja. A terület neve (Murree, ejtsd: ’Mári’). Khwaja Nazir Ahmad (1897–1970) muszlim író szerint az elnevezés a Mária szóból származik. A „Mária Anya Megpihenő Helyét”, a Mai Mari da Ashtan-t a britek 1916-ban megpróbálták lebontani, hogy a helyére egy katonai létesítményt építsenek, de olyan heves tiltakozás robbant ki, hogy elálltak a tervüktől.

Lehetséges, hogy Jézus elvitte magával az anyját is Indiába? Szűz Mária haláláról a Biblia nem ír semmit. Évszázadokkal később, a 431-ben tartott efezoszi zsinat, illetve egy, a 9. században élt püspök, Mose bar Kipha, valamint Dionüsziosz bar Szalibi antiochiai pátriárka szerint János apostol segítségével a Madonna a görögországi Efezoszba került, és ott halt meg. Az emléktemplomát már három pápa is meglátogatta. Mária hivatalos sírja Jeruzsálemben található, az Olajfák hegyének a tövében, a Gecsemáné-kert mellett, mélyen a föld alatt. A két adatot oly módon sikerült összeegyeztetni, hogy – a Magyar Katolikus Lexikon szerint – Jézus feltámasztotta az anyját és felvitte őt a mennybe, de nem Efezoszból, hanem Jeruzsálemből, ahová a honvágytól kínzott Madonna a halála pillanatában egy felhő segítségével érkezett meg. Ugyanez a felhő elhozta ide a világ minden részébe szétszéledt apostolokat is, akik szemtanúi lettek Mária mennybevételének. Ő bizonyságul ledobta nekik az övét, amikor már emelkedett fölfelé.

Röviden: fogalmunk sincs, mi történt Máriával azután, hogy Jézust megfeszítették. Eltűnt. Egy jeruzsálemi püspök, aki jól ismerte a helyi hagyományokat, még a 4. század elején is azt írta a pápának, semmit nem lehet tudni Jézus anyjának sorsáról. Jézus valahogy túlélte a megfeszítést? És miután hiába próbálta újraéleszteni az egyházát, otthagyta Júdeát, és kivándorolt Indiába, mert össze akarta gyűjteni Izrael elveszett tíz törzsének tagjait, akik Kasmírban éltek? Az anyja elkísérte volna? A helyiek szerint Kasmírban halt meg, ott is temették el, sírja a Mai Mari da Ashtan.

1413-ban egy indiai szultán udvari historikusa, Mullah Nadiri megírta Kasmír történetét. Szerinte Shrinagar közelében állt egy nagy szentély, Salamon (Szulejmán) temploma. Ennek a lépcsőházában – tudósít Nadiri – a következő négy vésett sort lehetett olvasni a falon: „Ezen oszlopokat a szerény Bihiszthi Zagar tervezte 54-ben. Khwadzsa Rukun, Murdzsan fia építtette őket. Juz Aszaf ekkor, ötvennégyben hirdette prófétai elhivatottságát. Jézus Ő, Izrael gyermekeinek prófétája.” És hogy félreértés ne legyen, Mullah Nadiri még rá is erősített erre az információra a következőképpen: „Gópadatta uralkodásának ideje alatt tűnt fel e völgyben Juz Aszaf, aki azt mondta magáról, hogy izraeli próféta. Életével példát mutatott a jámborságban és erényben. Olvastam a hinduk könyvében, hogy e prófétát (kísérje Isten békéje és jósága) valójában Hazrat Iszának, Isten szellemének nevezték.”

Ahogy azt már említettük, az Isza Jézus arab neve.

A 9. században élt Perzsiában, annak északkeleti részén, Khoraszánban egy történetíró, Al-Szaid-usz-Szadiq. Az ő fő művének ez a címe: Ikmal-ud-Din, ez egy Korán-idézet, körülbelül azt jelenti: „A vallás tökéletessége”. Al-Szaid szerint Juz Aszaf először Ceylonban szállt partra, átvándorolt egész Indián, így érkezett meg északra, a Himalája lábához, Kasmírba. Juz Aszaf „napját és éjjelét az Istenhez intézett imádságnak szentelte, jámborságot hirdetett, önmagát pedig Isten Küldöttének nevezte”. Ez idáig rendben is volna, számos ilyen vallási személyről lehet tudni, megszállott vándortanítók ők, akik úgy érzik, küldetést kaptak. A problémát az okozza, hogy ez a könyv, az Ikmal-ud-Din idéz egy tanítást Juz Aszaftól, és ez szinte szóról szóra megegyezik Jézus egyik példázatával.

„Halljátok hát szavaimat! A gazda elindul, hogy bevesse földjét. A magok egy részét madarak csipegetik fel, de hullik az útra is, köves talajra is, sőt tövisek közé, ahol nem fog kihajtani. Csak a jó talajba hullott mag fog teremni. A bölcs a gazda, a vetőmag pedig tanítása. Ha nem értik meg szavait, olyan, mintha a magot madarak ették volna meg. A kőre hullott magvak azt az esetet példázzák, amikor a tanítás bemegy az ember egyik fülén, de rögvest ki is jön a másikon. A tövisek közé hullott mag azokra utal, akik meghallgatják ugyan az Igét, de nem élnek annak szellemében. A jó talajba hullott mag példája alatt azok értendők, akik nemcsak szívesen hallgatják tanításom, de hajlandók is aszerint élni.”

És most lapozzuk fel Máté evangéliumának a 13. fejezetét:

„Íme, kiment a magvető vetni, és vetés közben néhány mag az útfélre esett, aztán jöttek a madarak, és felkapkodták. Mások sziklás helyre estek, ahol kevés volt a föld, és azonnal kihajtottak, mert nem voltak mélyen a földben; de amikor a nap felkelt, megperzselődtek, és mivel nem volt gyökerük, kiszáradtak. Mások tövisek közé estek, és amikor a tövisek megnőttek, megfojtották őket. A többi pedig jó földbe esett, és termést hozott: az egyik százannyit, a másik hatvanannyit, a harmadik harmincannyit. Akinek van füle, hallja… Amikor valaki hallja a mennyek országának igéjét, és nem érti… ez olyan, mint akinél az útfélre hullott a mag. Akinél pedig sziklás talajra hullott, az hallja az igét, és azonnal örömmel fogadja, de nem gyökerezik meg benne, ezért csak ideig való, s amint nyomorúság vagy üldözés támad az ige miatt, azonnal eltántorodik. Akinél pedig tövisek közé hullott, hallja az igét, de e világ gondja és a gazdagság csábítása megfojtja az igét, és nem hoz termést. Akinél pedig jó földbe hullott, az hallja és érti az igét, és terem: az egyik százannyit, a másik hatvanannyit, a harmadik harmincannyit.”

Nyilvánvaló, hogy a khoraszáni történész egy indiai keresztény hittérítő szavait őrizte meg, esetleg valóban nagyon korai időből. De miért éppen Jézusét? Talán járt más is erre?

Igen, eljutott Indiába az első század elején egy keresztény hittérítő, tehát Juz Aszaf tanítása származhat más személytől, nem föltétlenül magától Jézustól. Csakhogy ez az ember nem akárki volt, hanem olyan valaki, akit folyton összetévesztettek Jézussal, annyira hasonlított rá. Ki volt ez a próféta, és van-e valami köze annak, hogy Jézusra emlékeztetett a külseje ahhoz, hogy ő éppen Indiába ment igét hirdetni?

Úgy hívják őt: Tamás apostol.

Tamás indiai útjáról már az ókorból maradtak feljegyzések, de a tudósok fantáziálásnak tekintették, nem vették komolyan azokat. Aztán 1945-ben, az egyiptomi Nag Hammadiban találtak néhány nagyon korai keresztény iratot elásva, ezek között szerepelt Tamás apostol evangéliuma. A Tamás apostol cselekedetei című munka már korábban is ismert volt. Kiderült, hogy ezek ősi iratok, valamikor az 1–3. század között keletkeztek.

„Abban az időben mindannyian mi, apostolok Jeruzsálemben voltunk, Simon, akit Péternek és Andrásnak hívnak, a testvére, Jakab, a Zebedeus fia és János, az öccse, Fülöp és Bertalan, Tamás és Máté, a vámszedő, Jakab, Alphaeus fia és Simon, a kánaánita és Júdás, Jakab testvére; és felosztottuk a világ régióit… a sors szerint tehát India Júdás Tamásra esett, aki egyben az iker is: de ő azt felelte, hogy a teste gyengesége miatt nem utazhat. »Héber ember vagyok; hogyan menjek az indiaiak közé és miképp hirdessem az igazat?« És amint így okoskodott és beszélt, a Megváltó megjelent neki éjjel, és ezt mondta neki: »Ne félj, Tamás, menj el Indiába, és hirdesd ott az igét, mert az én kegyelmem veled van.« De Júdás Tamás nem engedelmeskedett, mondván: »Akárhová küldhetsz engem, de Indiába nem megyek.« És miközben így beszélt és gondolkodott, jött egy kereskedő Indiából, akinek Abbanes volt a neve. Ő azt a parancsot kapta Gundaphorus királytól, hogy vásároljon ácsot, és vigye el hozzá. Az Úr (tehát Jézus) látta, hogy Abbanes sétál a piactéren, és így szólt hozzá: »Szeretnél ácsot venni?« És azt felelte: »Igen.« És az Úr azt mondta neki: »Van egy rabszolgám, aki ács, és el akarom adni.« És messziről megmutatta neki Tamást, megegyezett vele és eladási okiratot írt, mondván: »Én, Jézus, az ács József fia, tudomásul veszem, hogy eladtam a rabszolgámat, név szerint Júdást, neked Abbanes, Gundaphorusnak, az indiaiak királya kereskedőjének.« A Megváltó elvitte Júdás Tamást Abbaneshez, a kereskedőhöz, és amikor Abbanes meglátta, ezt kérdezte tőle: »Ez a te urad?« És az apostol azt mondta: »Igen, ő az én Uram.« És Abbanes azt mondta: »Megvettelek téged tőle.« És az apostol csendben maradt.”

Gundaphar király hívására Tamás kalandos úton el is ment Indiába, ott különböző embereket és állatokat megtérített (például vadszamarakat és egy csikót, ebből a szempontból némiképp Szent Ferenc előképe ő), végül sikeresen megalapított néhány keresztény gyülekezetet. Halálának a helyét olyannyira tisztelték az ottaniak, hogy amikor ezerötszáz évvel később megérkeztek Indiába a portugál gyarmatosítók, meg tudták nekik mutatni Chennaiban azt a barlangot, ahol az apostol meditált és ahol meghalt. A portugálok rögtön építettek is egy templomot oda.

Két részlet rögtön szemet szúrhat az olvasónak. Az egyik, hogy Tamást nem is Tamásnak hívják, hanem Júdásnak, a ’tamás’ kifejezés a jelzője pusztán, és annyit tesz: az ikertestvér. (Az ikrek héberül: teumim.)

A másik, hogy az indiai utat a feltámadott Jézus erőlteti – vagy fogalmazzunk így inkább: a keresztre feszítést valamilyen rejtélyes módon túlélt Jézus? Miért fontos Jézusnak, hogy az „Ikertestvér” éppen Indiába menjen?

A Tamás cselekedetei című írásban szereplő személyek egy részéről sikerült kideríteni, hogy valóban léteztek, az említett Gundaphar például IV. Gondopharész indo-pártus király, aki i. sz. 20 és i. sz. 46 között uralkodott a mai Pakisztán területén, tehát Kasmírhoz közvetlen közel. Mivel Jézust i. sz. 3-ban vagy 33-ban feszítették meg, kortársról beszélünk, ez a tény hitelesíti a szöveget. (Ha hamisítvány lenne a Tamásról szóló ókeresztény irat, honnan találta volna ki a bizánci hamisító az onnan 3000 kilométerre fekvő vidék uralkodójának a nevét? Aki pont akkor viselte a koronát, amikor Jézus élt?)

Tulajdonképpen ki volt ez az ember, Tamás apostol? Annyit lehet tudni róla, hogy nem akarta elhinni Mestere feltámadását. „Tamás pedig, egy a tizenkettő közül, a kit Kettősnek hívtak, nem vala ő velök, a mikor eljött vala Jézus. Mondának azért néki a többi tanítványok: Láttuk az Urat. Ő pedig monda nékik: Ha nem látom az ő kezein a szegek helyeit, és be nem bocsátom ujjaimat a szegek helyébe, és az én kezemet be nem bocsátom az ő oldalába, semmiképen el nem hiszem. És nyolcz nap múlva ismét benn valának az ő tanítványai, Tamás is ő velök. Noha az ajtó zárva vala, beméne Jézus, és megálla a középen és monda: Békesség néktek! Azután monda Tamásnak: Hozd ide a te ujjadat és nézd meg az én kezeimet; és hozd ide a te kezedet, és bocsássad az én oldalamba: és ne légy hitetlen, hanem hívő. És felele Tamás és monda néki: Én Uram és én Istenem!” (János 20, 24-28)

Ez a közismert jelenet.

Találhatunk azonban egy ennél sokkal fontosabb, jellemzőbb esetet. Ez a következő: „Lázár nővérei megüzenték Jézusnak: »Uram, a te szeretett barátod beteg.«… Amikor Jézus meghallotta, hogy Lázár beteg, még két napig azon a helyen maradt, ahol volt. Ezután így szólt tanítványaihoz: »Menjünk el ismét Júdeába!« A tanítványok erre így feleltek: »Mester, hiszen most akartak megkövezni a zsidók, és te újra odamész?«… Miután ezt elmondta, így szólt: »Barátunk, Lázár elaludt, de én elmegyek és felébresztem.« Erre a tanítványok ezt válaszolták: »Uram, ha alszik, akkor meggyógyul majd.« Jézus ezért nyíltan megmondta nekik: »Lázár meghalt. Örülök, hogy nem voltam ott, azért, hogy ti higgyetek. Most menjünk el hozzá!« Ekkor Tamás, akit Ikernek hívtak, így szólt a többi tanítványhoz: »Menjünk mi is, és Jézussal együtt haljunk meg!« (János 11, 3-16)

Jézust már körözik a hatóságok, mert varázslónak tartják. El is rejtőzik, sőt a segélykérő hívás ellenére sem jön elő a búvóhelyéről két napig. Ezután erőt vesz magán, legyőzi a félelmét – a jogos félelmét, hiszen a varázslókat halálbüntetés fenyegette –, és megkockáztatja, hogy letartóztatják, de arra készül, hogy kilépjen a fényre. És akkor egyedül Tamás (az Ikertestvér) mondja azt, menjünk el együtt, és ha úgy fordul a kocka, hát haljunk meg vele. Ez nagyon szoros, mély, erős érzelmi kapcsolatra utal.

Mit is jelent a Tamás név? Héberül: Teumim, azaz: ikrek. Görögül is így nevezik őt (Didümosz), sőt azt írják róla, a Tamás szó csak jelzőként tapadt hozzá, az eredeti neve Júdás, aki valakinek az ikertestvére. Gondolom, a következő feltételezést már az olvasó is sejti: nem véletlenül írja a Tamás cselekedetei, hogy annyira hasonlítottak, hogy lépten-nyomon összetévesztették őket. Tamás apostol magának Jézusnak az ikertestvére.