REBEKKA EDER

A STOLLWERCK FAMÍLIA 3.

A költőnő álma

Fordította: Péntek Eszter

A mű eredeti címe:

Die Schokoladenfabrik. Der Traum der Poetin.

Copyright © Aufbau Verlage GmbH & Co. KG, Berlin 2023

(Published with Aufbau Taschenbuch;

»Aufbau Taschenbuch« is a trademark

of Aufbau Verlage GmbH & Co. KG)

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Péntek Eszter, 2026

A könyvben található összes versrészlet és idézet fordítója Péntek Eszter.

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetőek, és semmilyen formában nem sokszorosíthatóak a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-863-8 (papír)

ISBN 978-963-614-864-5 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelés: Sólyom Melinda

Borítóterv: Lévai Letícia Dorka

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Anyának, kinek lelkesedése

végig elkísért e történet során.

Előszó

Kedves Olvasók!

A következő oldalakon szeretném egészen az 1880–1900-as évekbe visszarepíteni önöket – a hatalmas átalakulások, technológiai fejlődés és társadalmi küzdelmek időszakába. Egy korba, amelyet kutatásaim során összehasonlítottam jelenünkkel, és meglepően sok hasonló vonást fedeztem fel. Ugyanakkor szembesülnöm kellett az ez idő tájt megfigyelhető, ijesztő méreteket öltő rasszizmussal és mélyen gyökerező mizogíniával, vagyis nőgyűlölettel. Mindig is úgy gondoltam, hogy egy történelmi regény elsődleges feladata életre kelteni a múlt adott időszakát, ezáltal gazdagítva tudásunkat a történelemről és a jelenről. Ám amikor olyan témák kerülnek terítékre, mint a rasszizmus és a szexizmus, nekünk, szerzőknek igen nagy kihívással kell szembenéznünk: használjuk-e a múlt sokszor rendkívül bántó szókincsét, hogy a maga valóságában ábrázolhassuk a kortünetet, vagyis azt, ahogy ezek a jelenségek a valóságban léteztek. Esetleg jobb, ha figyelmünket inkább a jelenünkre és annak felismeréseire, vívmányaira fókuszáljuk? A legnehezebb kérdés azonban: mennyire lehet és kell megvédeni magunkat a régi, gyűlölködő nyelvezettől.

E rövid előszó természetesen nem ad lehetőséget arra, hogy részletesen is választ adjak ezekre a kérdésekre. De mindenképp szeretném röviden megosztani önökkel a döntéseket, amelyeket írás közben hoztam.

Személy szerint úgy gondolom, hogy egy történelmi regény sosem tükrözheti kizárólag azt a kort, amelyben játszódik. Ráadásul a 19. századhoz hű stílus bizonyára sok olvasó számára meglehetősen száraz, nehézkes lenne. Ha valaki mégis saját nyelvezetében szeretne olvasni a korról, akkor mindenképpen történelmi dokumentumokban – regényekben, levelezésekben vagy a 19. századi jelentésekben – érdemes elmerülnie. (Csak ajánlani tudom – hihetetlenül izgalmas!) Egy 2020-as években írt történelmi regény viszont akarva-akaratlanul is a mai kor nézőpontjából tekint a múltra. Ezért a sorozat harmadik kötetében – mint ahogy az előző kettőben is – igyekeztem egyfajta egyensúlyt teremteni. Egyrészt időnként olyan szavakat is használok, amelyektől jó okkal távolodtunk el. Másrészt mindvégig fontosnak tartottam, hogy lehetőség szerint tartózkodjak a különösen sértő kifejezésektől. Használhattam volna erőszakosabb nyelvezetet is, hogy közelebb kerüljek a regényben megrajzolt korszakhoz, de meggyőződésem szerint ez egyáltalán nem szükséges ahhoz, hogy ráérezzünk ezeknek az évtizedeknek a problémáira.

Időutazásunk 1880-ban kezdődik: végre elkészült a dóm Kölnben. A városfal még áll – de a növekvő népesség számára hamarosan szűkösek lesznek a város határai. Kölnnel együtt egy virágzó vállalat is továbbterjeszkedik: a Stollwerck fivérek egyre nagyobb gyárakat építenek szerte a világon. Ám a nagy becsvágy közepette figyelmen kívül hagynak egy, a családjukban rejlő kiaknázatlan lehetőséget: húguknak, Theresének a nagy álmaihoz különleges tehetséget és igen veszélyes temperamentumot ajándékozott a sors.

Sok-sok örömet kívánok a Stollwerck família nagy fináléjához!

Szeretettel:

Rebekka Eder

Ui.: Hogy ebben a nagy családban könnyebben kiismerjék magukat, a regény végén egy névmutatót is találnak!

Én mégsem tisztelem senki erényét,

bátran elvetem mások szent ítéletét!

Legyen az a törvény őre, az erkölcs bosszúállója,

a jámbor hit hűséges géniusza!

A bűnösben is szent lélek lakozik.

A szabad azért vétkezik, mert vétkeznie kell.

LOUISE ASTON, 1846

Prológus

1880

Ha elkészül a dóm, eljön a világvége – tartja a régi kölni mondás. Kaspar nem hitte volna, hogy egy nap még láthatja készen ezt a monumentális épületet. Vagy épp a világvégét. Ám most az egész városban akkora tömeg zsúfolódott össze, és olyan hangzavar uralkodott, mintha a világ ácsolata máris vészesen nyöszörögne.

1880. október 15-én számos kölni lakos vonult végig az utcán felfelé pillantgatva és a nyakát nyújtogatva. Ez volt talán az év utolsó, késő nyarat idéző napja. Vérvörös levélszőnyeg kavargott a járdán, az ég mélykék volt, a levegő enyhe. Ma még a gyári munkások is – akik amúgy alig láttak napfényt – erősen hunyorogtak a napba, a dóm tornyait csodálva, és bár még körülöttük sorakoztak az állványok, végre elkészültek, hihetetlen magasságban törve az ég felé. Kasparnak is hunyorítania kellett, ahogy az állványzaton a szélben meglebbenő kölni zászlókat figyelte. Lehet, hogy közel s távol ő volt az egyetlen, aki ezen a napon nem a nemzeti emlékmű csúcsát, hanem valami egészen mást kémlelt a tömegben?

– Köln három napon át ünnepli a dómot, ami végre felépült, még maga a császár is ellátogat hozzánk! És a Stollwerck minden dolgozójának legalább egy napig részt kell vennie az ünnepségeken – jelentette be Peter Stollwerck néhány nappal korábban a gyári munkásoknak egy nagyvonalú mosoly kíséretében. Kaspar semmiképp sem akarta elszalasztani ezt a szabadnapot, ezt a talán csak egyszeri alkalmat, amit a vállalat kínált.

Kaspar és Nino folyton egymásnak ütközött a hömpölygő tömegben. A távolban Kaspar kocsikon és lovakon feszítő kosztümös embereket pillantott meg, akik büszkén vonultak végig az utcán. Alaposan szemügyre vette őket, egyiket a másik után – de egyetlen ismerős arcot sem fedezett fel a körükben.

– Vajon mit jelentenek ezek a furcsa öltözékek? – érdeklődött morogva, miközben a feje fölé tornyosuló Ninóra pillantott.

– Julie azt mondta, a dóm történetét akarják egy történelmi felvonulás keretében eljátszani.

– Ááá! – nyögte Kaspar egy fűszálat rágcsálva.

– Az emberek páncélinget viseltek, amikor a dómot építették?

– Nem hiszem. – Kaspar megigazította széles karimájú kalapját. – Talán a középkori lovagokat akarják felvonultatni.

– Szóval lovagok építették a dómot?

Kaspar megvonta a vállát. Honnan is tudhatná ő azt?

Kaspar továbbra is a tömeget kémlelve megállt Ninóval a Neumarkt sarkán, miközben nyelvével a szája egyik sarkából a másikba tolta a fűszálat. Amíg az emberek kimosakodva, a legszebb ünnepi ruháikba bújva mindenütt a nyakukat nyújtogatták, és kesztyűs kézzel integettek a menetnek, ő egyre csak az figyelte, ahogy a jelmezekbe öltözött kölniek kényelmes tempóban a Hohe Straße felé fordulnak. Nadrágzsebébe nyúlva gyorsan megtapogatta az oly régóta magával hordott kis követ, majd elővette a kis tábla csokoládét, amit a gyár munkásai kaptak a jeles nap alkalmából.

– Ezt most megesszük? – Nino is a kezébe vette a saját csokoládéját.

– Miért ne? – morogta az orra alatt Kaspar. – Mielőtt teljesen elolvad.

Majd kibontotta a papírt, hogy megszemlélje az abban rejlő sötét, fénylő édességet. Eddig még nem sokszor evett csokoládét. Aligha engedhette volna meg magának, de a munkások a fontos alkalmak tiszteletére mindig kaptak egy kis kóstolót. Kaspar emlékezett rá, milyen jótékony hatással van az idegekre – és ha őszinte akart lenni, abban a pillanatban pontosan erre volt szüksége. A világért sem mutatta volna ki Nino előtt, de a térdét máris gyengének érezte, a tarkóját pedig nyirkosnak. Így hát kivette a fűszálat a szájából, letört egy darabka csokoládét, és a nyelvére tette. Milyen édes! Milyen nehéz és földes! Kaspar rágott, és önkéntelenül is mosolyognia kellett. Az meg hogy lehet, hogy egy íz ennyire boldoggá tud tenni egy férfit?

Talán ez az ő napja, gondolta. Ennyi év után. Ezúttal nem hagyja, hogy a gyávaság elrettentse. Ezúttal az a férfi lesz, aki mindig is szeretett volna lenni.

Miközben a csokoládé elolvadt a nyelvén, ezen az utolsó, öröknek tűnő késő nyári napon, Kaspar Nino felé pillantott, akinek az arcán most szintén üdvözült mosoly ült.

– Hihetetlen, hogy ez a valami kakaóból készült… – A fiú elgondolkodva rázta a fejét. – A csokoládénak semmi köze ahhoz a húshoz, amit a São Tomé-i kakaóültetvényen kapartunk ki a gyümölcsből. Pedig azt is szeretem. Néha, amikor senki sem figyelt oda, vettem belőle kicsit. A legcsodásabb, már-már mennyei finomság volt.

Kaspar letört egy újabb kis darabot, és rágott, miközben lankadatlan figyelemmel kémlelte a körülötte hömpölygő embertömeget. Néhányan régies öltözéket és nadrágot viseltek, mások elegáns ruhában ülték meg a lovat, megint mások gazdagon díszített kocsik tetején trónoltak. Egyiken a régi dóm mellett álló daru kicsinyített mását hordozták körbe, egy másik az elkészült dóm makettjét szállította.

Kaspar tekintete ekkor egy ismerős arcon akadt meg, valakién, akire a teste minden porcikája vágyott, akire régóta szeretett volna rátalálni. Persze lehet, hogy csak a képzelete játszik vele. A múltban is gyakran torpant meg az utcán, amikor valahol felismerni vélte őt. A szőke fürtöket, a vörös ajkat, a telt orcát vagy a fölényes mosolyt. De ez most más volt. Hisz ma Kaspar tudta, hogy el fog jönni.

Nem, kétség sem fért hozzá, tényleg királynőként trónolt egy kivételesen nagy fehér ló hátán. Női nyeregben ült, a kezében aranyfonallal díszített gyeplővel, a vállán egy csillogó palásttal. Őszülőhaját lobogó fehér kendő takarta, a fején pedig koronát viselt.

Tőle jobbra és balra szintén olyan nők lovagoltak, akiket Kaspar jól ismert. Bár az egyikük világtalan volt, ennek ellenére lenyűgözően lovagolt. A másik, idős kora ellenére szinte természetfölötti szépséggel volt megáldva, ehhez magasan ülő arccsontja és őszülő szemöldöke is hozzájárult.

– Hé, Kaspar, te meg hová mész? – kiáltotta Nino.

Kaspar szinte észre sem vette, ahogy szájába tömve a maradék csokoládét, máris sietve rohan előre, hogy szapora szívvel és szédülő fejjel kövesse az előtte elsuhanó királynőt.

– Nekem még van egy találkozóm! – kiáltotta teli szájjal. – Ne várj rám!

Kaspar átverekedte magát a tömegen. Időről időre a nyakát nyújtogatta, nehogy szem elől veszítse a csodás hölgyet. De hogy is tudna lépést tartani a lovával? Sietett, ahogy csak bírt, meg-megbotlott, összevissza lökdösték, sértéseket vágtak hozzá, de ő nem adta fel. Amíg még látja a nő őszes hajfürtjeit, lobogó szalagját, hallja lova patáinak dobogását, addig van esély. Futott, rágott, nyelt és zihált, nyújtózkodott, miközben egyre csak nyomult tovább.

– Emma!

Számos fej fordult felé – csak az övé nem. Majd ismét torkaszakadtából üvöltötte:

– Emma!

– Eredjen innen az utunkból! – szólalt meg a háta mögött egy sötét tónusú hang.

Amikor megfordult, két fújtató lóval találta szemben magát. A nagy izgatottság közepette észre sem vette, hogy egy kocsi próbál a Hohe Straßén utat törni magának. A kocsis dühös pillantásokat lövellt Kasparra.

– Ez az út le van zárva! – kiáltotta egy idősebb asszony mellette, a kocsi irányába. – Forduljon vissza, ma van a dóm ünnepe!

– Az uraságnak erre van dolga, muszáj áthajtanunk, bármit is ünnepeljenek ma. – A kocsis nagyot csettintett az úton az ostorával, amitől a körülötte álló emberek összerezzentek. Kaspar is félreugrott. Ám ekkor egy csíkos sipkás, piros harisnyás és lándzsás úr termett mellette. Emma már biztosan eltűnt a következő kanyarban.

– Itt nem mehet át – harsogta egy testes férfi. – Hát nem látja, mi folyik itt?

Kaspar még futólag látta, ahogy a kocsi ajtaja kinyílik, és egy fiatal úr néz ki belőle.

– Kérem, bocsásson meg, de sürgősen Düsseldorfba kell mennem! – magyarázta udvariasan.

– Ó, Ludwig Stollwerck úr! – szólt tisztelettel az imént még hangosan ágálló férfi. – Kérem, bocsásson meg! – Majd megfordult, hogy elhessegesse az útból az embereket. – Engedjenek utamra, kérem! Stollwerck úrnak muszáj átmennie. Elnézést, szabad?

Karját magasra nyújtva még magát a menetet is megállította egy pillanatra, hogy a kocsi elhaladhasson, és eltűnhessen a következő utcasarkon. Kaspar megütközve nézett a kocsi után – majd indult, hogy lábát a nyakába kapva kövesse a jelmezes sereget. Ám ekkor egy kicsiny, meleg kéz érintését érezte a vállán. Anélkül, hogy megfordult volna, rögtön tudta, kihez tartozik.

Nagyot nyelt, és mélyen beszívta a levegőt – csak ezután fordította el a fejét, hogy végre az ő Emmája szemébe nézhessen.

Harminc év telt el azóta, hogy utoljára látta. Óceánok választották el őket egymástól, egy fél élet a távoli tengereken, egy álférj, egy örökkévalóság…

És most Kaspar ott állt előtte, egy egész tengernyi ember közepette Kölnben, továbbra is a csokoládé sokat ígérő ízével a nyelvén. Bár a nő bőre sápadtabb lett, és a nevetés is rajta hagyta elegáns nyomait, sötét szeme a régi maradt, a huncut mosoly pedig visszatért az ajkára.

– Te meg mit ordibálsz úgy? – kérdezte Emma összetéveszthetetlenül magas hangján. – Wilhelmine azt mondta, hogy majdnem leesett a lóról.

Kasparnak fogalma sem volt, mit reagáljon vagy mit tegyen. Szólásra nyitotta a száját, de mindössze ennyi telt tőle:

– Van egy… kövem a számodra.

– Egy kő? – Emma mosolya most még szélesebb lett. – Más nők virágot vagy legalább szerelmes levelet várnának… Azt hiszem, itt valami tévedés lesz…

Emma vidáman kuncogott, ami ugyanúgy csengett, ahogy régen, pedig már biztosan elmúlt vagy ötvenéves. Ám a régi huncut pillantás most is ugyanolyan kislányosan csillogott a szemében, hogy a férfi még a követ is elfelejtette hirtelen.

– Tudom, hogy nem illik – suttogta Emma, és a hangja minden szóval egyre mélyebb lett. – De szabad? – És anélkül, hogy a férfi válaszát megvárta volna, szájon csókolta.