Rjószukénak, Szószukénak és Emiliónak,
a hangoknak, melyek mindig elkísérnek benneteket

Megjegyzés

A szövegben a japán szavak magyaros átírása a módosított Hepburn-átíráson alapul, tehát (az eredeti olasz szövegben) az angol ábécé betűivel átírt japán szavakat a magyar hangoknak megfelelő betűkkel jelölöm.

ch – cs

j – dzs

s – sz

sh – s

ts – c

w – v

y – j

ō – ó

ū – ú

Bizonyos szavak, elsősorban tulajdonnevek esetében, melyek már régebben bekerültek a magyar nyelvbe, megtartottam a hagyományos írásmódot. Ami a személyneveket illeti, a japán szokás megfelel a magyarnak: elöl van a vezetéknév, azt követi a keresztnév.

Ezt a történetet egy valóságos hely inspirálta, mely Északkelet-Japánban, Ivate megyében található.

Egy nap egy férfi felállított egy telefonfülkét a kertjében a Bálna-hegyen, a Kudzsirajama lábánál, közvetlenül Ócucsi városa mellett. Egyike volt ez azoknak a helyeknek, amelyeket leginkább sújtott a 2011. március 11-i cunami.

A fülkében elhelyezett egy régi, fekete bakelittelefont, mely nem csatlakozik semmilyen hálózathoz. Ami odabent elhangzik, azt elviszi a szél.

Évente több ezer ember zarándokol el ebbe a kertbe.

Csak a forma változik, életről / életre.

Folyton zeng a koncert. / A zenekar helyet cserél, /

a zene marad.

Mariangela Gualtieri

Támadj fel, északi szél,

siess, déli szél!

Járd át kertemet,

hadd szálljon illata!

Akkor eljön kedvesem a kertjébe,

hogy élvezze pompás gyümölcseit!

Énekek éneke 4,16

Ne ajándékozd hát oda elhamarkodottan
a szerelmet.

Kodzsiki

Előszó

Szélroham söpört végig a Bell Gardia tágas, meredek kertjén.

Az asszony ösztönösen az arca elé kapta a karját, és előrehajolt, hogy így védekezzen, majd szinte azonnal feleszmélt és kiegyenesedett.

Napfelkelte előtt érkezett, látta, ahogy kivilágosodik, de a nap nem bukkant elő. Kipakolta a kocsiból a hatalmas szatyrokat: ötven méter műanyag fóliát a legerősebb fajtából hengerbe csavarva, több tekercs szigetelőszalagot, tíz doboz gyűrűs végű cöveket és egy női markolatú kalapácsot. A hatalmas vas-műszaki áruházban, a Conanban egy eladó arra kérte, hogy mutassa meg a kezét; meg akarta nézni, mekkora a marka, ő azonban összerezzent ijedtében.

Odasietett a telefonfülkéhez. Végtelenül törékenynek látta, mintha vattacukorból és habcsókból készült volna, melybe már megszámlálhatatlanul sok ujj belecsípett. A szél eközben viharos erejűvé fokozódott, nem volt több idő.

Jó két órán át dolgoztak megállás nélkül Ócucsi dombján: a nő fóliába burkolta a fülkét, a padot, az eligazító táblát és a kis kapuívet az ösvény elején, a szél pedig egyfolytában őt ostorozta. Időnként öntudatlanul átölelte saját magát – évek óta így tett, ha eluralkodott rajta valamilyen érzelem –, de aztán összeszedte magát, kiegyenesítette a hátát, és szembeszállt a felhőkkel, melyek immár teljesen beborították a dombot. Csak amikor már érezni vélte a szájában a tenger ízét, mintha a lenti levegő felért volna egészen odáig, mintha a világ fenekestül felfordult volna, csak akkor hagyta abba. Kimerülten lerogyott a padra, mely így becsomagolva úgy festett, akár a selyemhernyó gubója. A cipőtalpára vastagon rárakódott a sár.

Ha a világ összeomlik, akkor ő is vele együtt, gondolta, de amíg egy szemernyi esély van rá, hogy a világ kitart, még ha ebben a tökéletlen egyensúlyban is, akkor ő minden erejével azon lesz, hogy segítsen neki.

A város még aludt. Néhol egy-egy lámpa fénye festette színesre az ablakot, de a legtöbb helyen a közelgő tájfun miatt becsukták az ablaktáblákat, és néhány léccel megerősítették a redőnyöket. Volt, aki még homokzsákokat is elhelyezett az ajtaja előtt, nehogy a szél benyomja, és betörjön a lakásba.

Jui látszólag nem törődött az esővel, sem az éggel, mely tetőtől talpig beborította, akár egy búra. Megszemlélte a művét: a műanyag fóliát, a ragasztószalagot, amivel körbetekerte a fülkét, a padot, az ösvény kőlapjait, a kapuívet és az útjelző táblát a felirattal: SZÉLTELEFON, hogy rögzítse rajtuk a fóliát.

Mindent ellepett a föld és a víz. Ő ennek ellenére ott maradt. Ha a tájfun feldönt valamit, vagy letépi a fóliát, legyen, aki megigazítsa.

Nem foglalkozott azzal a magától értetődő ténnyel, hogy nem a tárgyak igazán törékenyek, hanem a test, hogy a tárgyak megjavíthatók vagy helyettesíthetők, de a test nem (mely ugyan erősebb, mint a lélek – ami, ha összetörik, már úgy is marad –, mégis kevésbé, mint a fa, az ólom vagy a vas). Egyáltalán nem vett tudomást arról, hogy veszély fenyegeti.

– Már szeptember van – suttogta, miközben a kelet felől közeledő feketeséget figyelte.

Nagacuki, „a hosszú éjszakák hónapja”, ahogy régen nevezték. Eszébe jutott, hogy ugyanezt mondta minden hónapban, novemberben és decemberben is. Már április van, aztán: már május, és így tovább, akkurátusan számon tartotta a napokat 2011. március 11. óta.

Fáradságosan gyűjtötte a heteket és hónapokat. Talán valamikor, a jövőben hasznosulnak. De egyáltalán nem volt biztos abban, hogy az a jövő valaha elérkezik.

Juinak hosszú, fekete haja volt, csak a hajvégei voltak szőkék. Amióta az édesanyját és a lányát elvitte a tenger, nem festette be többé. Egy kicsit mindig levágott a végéből, de egyébként hagyta, hogy lenőjön. Mintha a feje tetejéről lassan lefelé csúszna egy glória. A haja színe, az egykori szőke és az eredeti fekete mérete közötti folyton változó különbség a gyász hosszáról tanúskodott. Egyfajta adventi naptárrá vált.

Hogy túlélte, az mindenekelőtt annak a kertnek, a kertben álló fehér telefonfülkének és a polcon, a füzet mellett elhelyezett fekete telefonnak volt köszönhető. Találomra tárcsázott egy számot, füléhez tartotta a kagylót, és a hangja belezuhant. Néha sírt, máskor meg nevetett, hiszen az élet akkor is tud vicces lenni, ha valami tragédia történik az emberrel.

A tájfun már majdnem odaért, Jui érezte, hogy közeledik.

Azon a vidéken megszokottak voltak a hurrikánok, különösen nyáron. Felforgatták a tájat, elsodorták a tetőket, a cserepeket szanaszét szórták, mintha magot vetnének. A Bell Gardia őre, Szuzuki-szan minden alkalommal a tőle megszokott, szeretetteljes gondoskodással óvta a kertet.

Ezúttal azonban a tájfun szörnyűnek ígérkezett, Szuzuki-szan pedig nem volt ott. Betegségének híre hamar elterjedt. A betegség mibenléte nem volt világos, de annyit tudni lehetett, hogy be kellett feküdnie a kórházba kivizsgálásra.

Ha ő nem védi meg a kertet, akkor ki fogja megtenni?

Jui úgy tekintett a tájfunra, mint egy kisgyerekre, aki homokozóvödréből vizet akar zúdítani egy másik, gyanútlan gyerek homokvárára; távolból, egy szikla mögül lesi, komisz tekintettel, készen arra, hogy lecsapjon.

A felhők helyzete folyton változott, odafönt minden nagyon gyorsan mozgott, úgy tűnt, a fény valahová nyugatra költözött. A vihar percről percre közeledett, mintha egy hatalmas tenyér ereszkedne le a domb homlokára, hogy ellenőrizze, tényleg lázas-e, vagy csak szimulál.

Amikor a szél üvöltve lecsapott a kertre, úgy tűnt, mintha minden meglapulna, és azt suttogná: ne bánts.

Jui haja összeborzolódott, és felfúvódott, mint egy medúza, szálakra bomlott, és még jobban szétterült. Elég volt ránézni a nő fejére, s meg lehetett állapítani, milyen partitúrából játszik a szél. Baljós fütyülés hallatszott, aztán a növények mozgásba lendültek, a skarlátvörös higanbana, a túlvilág és a halottak virága; a hortenziabokor, mely már elvirágzott, a fúzenkazura fehér fürtös virágai és zöld termései, melyeket a gyerekek úgy rázogatnak, mintha picike csengettyűk lennének.

Bár ekkor már nagyon nehéz volt talpon maradni, a nő úgy érezte, még egyszer meg kell bizonyosodnia arról, hogy minden biztonságban van-e. Lépésről lépésre, nehézkesen vonszolta magát a széllel szemben, rálépett az ösvény utolsó kövére. Még egyszer ellenőrizte a cövekeket, melyekkel a fülke takarófóliáját rögzítette. Úszó mozdulatokkal haladt a szélben. Az ösvény egyik köve megcsikordult, és Juinak eszébe jutott, hogy a kislánya keksznek nevezte a házuk közelében futó vizesárkot borító térköveket.

Elmosolyodott, hálás volt, amiért eszébe jutott ez az emlék.

Gyermekkorban a boldogság mindig valami konkrét dologban ölt testet. Egy kosárból kikandikáló kisvonatban, a műanyag fóliában, ami körbevesz egy szelet tortát, vagy akár egy fényképben, aminek a gyerek van a középpontjában, és mindenki rá figyel.

Később minden sokkal bonyolultabbá válik. A boldogság sikert jelent, munkát, egy férfit vagy egy nőt, nehezen körülhatárolható, munkaigényes dolgokat. Akár van, akár nincs, a boldogság csupán egy szó.

Jui arra gondolt, hogy a gyerekkor még valami másra is megtanít: elég kinyújtani a kezünket a megfelelő irányba, és a boldogság elérhetővé válik.

Egy harminc év körüli nő mindennel dacolva egyenesen állt a szürkés ég alatt. Azon rágódott, milyen praktikus dolog lehet a boldogság. Teljesen elmerült gondolataiban, ahogyan egykor belemerült a könyvekbe, mások történeteibe, melyeket kislánykorától kezdve kivétel nélkül szebbnek talált a sajátjánál. Felvetődött benne, vajon nem épp emiatt kezdett-e el dolgozni a rádióban. Annyira vonzotta, hogy elmerülhet mások élettörténetében.

Jui számára a boldogságot néhány éve az a nehéz, fekete tárgy jelentette, melyen egy körben ott sorakoztak a számok 1-től 0-ig. Állt, fülére szorítva a kagylót, és elmerült a kert látványában azon az Északkelet-Japánban található dombon. Egy V formájú nyíláson át látszott a tenger is, Jui érezni vélte sós illatát. Azt álmodta, hogy beszélget a hároméves kislányával és az édesanyjával, aki az utolsó pillanatig a karjában tartotta. Amikor a boldogság egyetlen dologban ölt testet, ellenséggé válik, ami veszélyezteti ennek biztonságát. Lehet az akár olyan megfoghatatlan valami is, mint a szél vagy az égből lezúduló eső.

Jui úgy érezte, akár az élete árán is kész megakadályozni, hogy azzal a dologgal, azzal a hellyel, aminek odaadta a hangját, valami rossz történjék.

I.

1.

Először a rádióban hallott róla.

Egy hallgató betelefonált az egyik műsor végén, hogy elmesélje, mitől lett jobban a felesége halála után.

Sokáig beszélgettek a szerkesztőségben, mielőtt megegyeztek volna a következő adás témájában. Mindenki tudta, milyen feneketlen örvény van a lelkében. Jui azonban ragaszkodott hozzá. Bármilyen impulzus is jött kívülről, ő bizonyos értelemben védve volt. Épp mivel annyira szenvedett, már semmiféle gyötrelem nem tudta megérinteni.

– Mi teszi könnyebbé a reggeli felkelést és az esti lefekvést, ha súlyos veszteség érte önöket? Mitől lesznek jobban, ha nagyon le vannak sújtva?

A műsor végül sokkal kevésbé lett nyomasztó, mint ahogy előzetesen gondolták.

Egy Aomoriból való asszony elmesélte, hogy amióta nagy bánat érte, nekiállt főzőcskézni: édes és sós tortákat süt, macaront és lekvárokat készít, apró finomságokat: kroketteket, cukorban és szójaszószban grillezett halat, főtt zöldségeket, amiket be lehet csomagolni a bentóba; még egy mélyhűtőt is vásárolt külön azért, hogy bármit lefagyaszthasson, ha arra támad kedve. Minden év március 3-án, a hinamacurin, a kislányok ünnepén, amelyen egykor a saját lányát köszöntötte, már előre kiolvaszt mindent. Biztos benne, hogy miközben a nappaliban a lépcsőn kiállított babákat nézi, melyek a császári családot szimbolizálják, sürgető kényszert fog érezni arra, hogy hámozzon, szeleteljen és forraljon. A főzéstől jobban van, mondta, segít neki abban, hogy újra tevékenynek érezze magát.

Egy fiatal adminisztrátornő Aicsiból azért telefonált, hogy elmondja, kávéházakba szokott járni, ahol kutyákat, macskákat és görényeket, igen, főleg görényeket simogat. Elég, ha hozzádörgölik a pofácskájukat a kezéhez, máris visszatér az életkedve.

Egy idős férfi suttogva, nehogy a felesége a hálószobában meghallja, bevallotta, hogy pacsinkót játszik; egy hivatalnok, aki óriási veszteségként élte meg, hogy elhagyta a menyasszonya, forró csokoládét iszik, és mellé szembeit ropogtat.

Valamennyien elnevették magukat, amikor egy ötven év körüli tokiói háziasszony elmesélte, hogy miután balesetben elveszítette a legjobb barátnőjét, elkezdett franciául tanulni, s csupán az, hogy másképpen képezi a hangokat, az a bizonyos torokból jövő r hang és a bonyolult hangsúlyozás azt az illúziót kelti, hogy más ember.

– Sose fogom megtanulni ezt a nyelvet, már le is mondtam róla, de el sem tudják képzelni, milyen jól érzem magam attól, hogy kimondom: bonjouuuurrrr.

Az utolsó telefonhívás azonban Ivatéból, a 2011-es katasztrófa egyik helyszínéről érkezett. A szerkesztő beszédes pillantást vetett a hangtechnikusra, aki egy hosszú percen át nézte a műsorvezetőnőt, majd lesütötte a szemét, és a beszélgetés végéig a keverőpultot bámulta.

Juihoz hasonlóan a betelefonáló is elveszítette egy családtagját a cunamiban. A házuk összedőlt, és a víz a romokkal együtt elsodorta a felesége holttestét is: a jukue fumei, vagyis az eltűntek közé sorolták. Pillanatnyilag a fiáéknál lakik a szárazföld belsejében, ahol az embereknek csak halvány elképzeléseik vannak a tengerről.

– De… – folytatta a férfi, miközben sűrűn beleszívott a cigarettájába – van ez a telefonfülke egy kert közepén, a dombon, amit megkímélt a cunami. A készülék nincs bekötve sehová, de a hangokat elviszi a szél. Azt mondom: Halló, Jóko, hogy vagy?, és úgy érzem, minden ugyanolyan lesz, mint régen, amikor a feleségem a konyhából hallgatta, miket mondok, miközben épp a reggeli vagy a vacsora készítésével foglalatoskodik, én pedig zsörtölődtem, mert a kávé megégette a nyelvemet. Tegnap este olvastam az unokámnak Pán Péter történetét, azét a repülő kisfiúét, aki elveszítette az árnyékát, s aztán a kislány visszavarrja a cipőtalpára. Azt hiszem, ilyenek vagyunk mi is, akik felmegyünk arra a dombra: azt szeretnénk, ha újra ott lenne mögöttünk az árnyékunk.

A szerkesztőségben mindenki elhallgatott, mintha váratlanul egy hatalmas, idegen tárgy zuhant volna közéjük.

Még Jui is visszatartotta a lélegzetét, pedig ő néhány jól megválasztott szóval rendszerint ügyesen véget tudott vetni a túl hosszúra nyúló hozzászólásoknak. Csak akkor zökkent ki álmodozásából, amikor a férfi köhögni kezdett, és a hangmérnök lekeverte a hangot. Sietősen felkonferálta a következő, véletlenszerűen kiválasztott zeneszámot, s maga is meglepődött a címén: Max Richter: Mrs. Dalloway: In the garden.

Aznap éjjel még rengeteg üzenet érkezett. Akkor is, amikor az utolsó előtti vonattal Sibujába, majd a legutolsóval Kicsidzsódzsiba tartott.

Lehunyta a szemét, bár elaludni nem tudott. Újra és újra felidézte a betelefonáló szavait, mintha oda-vissza mászkálna ugyanazon az úton, és folyton újabb részleteket fedezne fel: egy útjelző táblát, egy cégért, egy házat. Csak akkor aludt el, amikor végre biztos volt benne, hogy sikerült megjegyeznie az utat.

Másnap – először azóta, hogy az anyja és a lánya meghaltak – Jui kivett két szabadnapot.

Beindította a motort, tankolt, beütötte az úti célt a GPS-be, és elindult Szuzuki-szan kertje felé.

Ha boldogság nem is, legalább megkönnyebbülés kötődhet egy bizonyos dologhoz.

2.

Ezek a zeneszámok hangzottak el
Jui aznap éjszakai műsorában

Fakear: Jonnhae Pt.2

Hans Zimmer: Time

Plaid: Melifer

Agnes Obel: Stone

Sakamoto Kjú: Ue vo mite arukó

The Cinematic Orchestra: Arrival of the birds & Transformation

Max Richter: Mrs. Dalloway: In the Garden

Vance Joy: Call if you need me

3.

Miközben a GPS-szel babrált, Jui igyekezett erőt venni hányingerén.

Az első tíz percben mindig így hatott rá a tenger látványa. Mintha attól, hogy nézi, beáramlana a szájába, sőt, mintha valaki egy tölcsér segítségével le akarná önteni a torkán. Ilyenkor gyorsan bekapott valamit, egy darabka csokoládét vagy egy cukorkát. Pár perc múlva a szíve hozzászokott, és a görcs is feloldódott.

A cunamit követő hónapban egy kétszer három méteres ponyván lakott egy általános iskola tornatermében százhúsz másik emberrel összezsúfolódva. Mégis olyan magányosságot, amilyet ott megtapasztalt, nem élt át soha többé.

A márciusban teljesen szokatlan havazás ellenére, ahányszor csak tudott, kiment az épületből. Átbújt az iskolaudvart övező fal repedésén, és átölelt egy fát, ami érzése szerint jó erősen kapaszkodott gyökereivel a talajba. Onnan szemlélte az óceánt, mely már visszahúzódott a medrébe, és a romokat, melyeket maga után hagyott. Elmélyülten figyelte a vizet, hetekig rá se nézett semmi másra. Meg volt győződve arról, hogy ott bent van a válasz.

Minden reggel és minden este bement az információs központba ugyanazzal a kérdéssel, két névvel, a vékony hajfonatokkal, a félhosszú, ősz hajjal, egy szoknya színével, a hason lévő anyajeggyel.

Visszafelé gyorsan betért az iskola egyik picike mosdójába, amit normális esetben hat-tizenegy éves gyerekek használtak. Végigment a rajzokkal és apró papírmunkákkal kitapétázott folyosókon, és a helyzet abszurditásától megnémulva visszatért a saját négyszögletes ponyvájára.

Néhányan a linóleumpadlóra terített ponyvák lakói közül egyfolytában beszélgettek. Muszáj volt beszélniük, mert csak így lehettek biztosak abban, hogy ami történt, valóban megtörtént. Mások viszont nem szóltak egy szót sem, mintha félnének elolvasni a következő oldalt, amiből megtudják, hogy a tragédia bekövetkezett: meggyőzték magukat arról, hogy ha nem lapoznak, akkor az, ami ott szerepel a következő lapon, nem történik meg. Megint mások már mindent tudtak, és nem volt többé mondanivalójuk. A legtöbben azonban vártak, Jui közéjük tartozott.

Aszerint, hogy ki milyen hírt kapott az információs központban, csatlakozott egyik vagy másik csoporthoz. Néhányszor átmentek egy másik menedékhelyre, ahol épp azok várakoztak, akikre ők vártak.

Sok száz megdöbbentő történetet lehetett hallani. Így utólag mindegyik tele volt véletlen egybeesésekkel („ha nem feküdtem volna betegen az ágyban”, „ha aznap jobbra kanyarodtam volna az autóval, és nem balra”, „ha nem szálltam volna ki a kocsiból”, „ha nem mentem volna haza ebédelni”).

Valamennyien hallották a fiatal hivatali alkalmazott hangját a tengerparttól száz méterre álló városháza hangosbemondójából. A nő egy pillanatra se hagyta abba, felhívta a figyelmet a közeledő cunamira, és mindenkit felszólított, hogy menjen fel a hegyekbe vagy a megerősített betonépületek felsőbb szintjeire. Mindenki tudta, hogy ő sem menekült meg.

A mobiltelefonokkal készített fotók, melyeket az emberek egyre-másra letöltögettek, sokszorosították az értelmetlen eseményeket: a tetőkbe kapaszkodó embereket, az elsodort autókat, a házakat, melyek ideig-óráig tartó, bátor ellenállás után követték az embereket, mint amikor kihúzzák a dugót a mosdókagylóból.

Aztán ott volt a tűz. Senki se gondolta volna, hogy erősebb lehet a víznél. Kiskorodban megtanítják neked, hogy az olló erősebb a papírnál, a papír meg a kőnél, hogy a víz mindig legyőzi a tüzet, mert eloltja, te pedig megmenekülsz. Ebben a megnyugtató, gyerekkori tanításban szó sem esik arról, hogy minden az időn múlik, hogy a füst megtölti a tüdőt, hogy egy cunamiban anélkül is meg lehet halni, hogy akár egy pillanatra is érintkezésbe kerülnél a vízzel.

A várost körülölelő magaslatról, ahová a nagy erejű rengéseket követően felmenekült, Jui látta, hogy az óceán előrenyomul. Úgy tűnt, nagyon lassan, de határozottan közeledik, mintha semmi más dolga nem lenne. Mi mást is tehetett volna a tenger, mint hogy előrenyomul?

Nagyon messze volt a házuktól, az édesanyja és a kislánya pedig a telefonüzenet tanúsága szerint megnyugtató közelségben a körzeti óvóhelyhez, így hát ő is elindult az emberek után. Segített egy idős asszonynak, aki nehezen járt, igyekezett hasznossá tenni magát, érezte, hogy túl fogja élni. Egy pillanatra még bűntudata is volt a szerencséje miatt.

Ahogy felértek a tágas fennsíkra, valamennyien a város felé fordultak, és lenéztek, mintha színházi páholyban lennének. Kezükben tartották a mobiltelefonjukat, föllelkesítette őket a technikába vetett aránytalanul nagy bizalom. Visszatértek a gyerekkorba, amikor még nem lehet egyértelmű határvonalat húzni az izgalom és a félelem között. Ám amikor a tenger elárasztotta a szárazföldet, és meg sem állt a hegy lábáig, mindenki megnémult.

Jui számára annyira szürreális volt az egész, hogy sokáig fel sem fogta, mit lát.

A szökőár az előzetes várakozásoknál jóval magasabbra emelkedett. Olyan magasra, hogy néhány óvóhely már nem szolgálhatott többé rá a nevére, hiszen nem óvott meg senkit, épp ellenkezőleg. Így történhetett, hogy a lánya és az anyja egy óvóhelyen lelték halálukat.

Egy hónapig várakozott a kétszer három méteres ponyván, és egy idő után már nem igazán tudta, mire vár. Az a néhány tárgy, amit hirtelen összekapkodott a földrengés pillanatában, színes girlandként hevert körülötte. Később került még mellé néhány vizespalack, törülköző, onigiri, energiaszelet, tisztasági betét, energiaital. Miközben a dolgok egyre jobban elhasználódtak körülötte, várta, hogy az egésznek vége legyen.

Végül a holttesteket megtalálták, és Jui nem bámulta többé a tengert.

4.

A tóhokui katasztrófa adatai a Hinansyameibo.katata.info weboldal szerint (utolsó frissítés 2019. január 10.)

Azonosított halottak: 15 897 fő

Eltűnt: 2543 fő

Hajléktalanná vált: 53 709 fő

A katasztrófához köthetően később elhunyt: 3701 fő

5.

Jui keresztülhajtott Ócucsi szürke, kihalt utcáin. Egyike volt azoknak a vidékeknek, amelyeket leginkább sújtott a 2011. márciusi katasztrófa. A lakosság egytizedét elnyelte a tenger, vagy megégtek a napokig tartó tűzvészben.

A cunami leradírozta a tájat. Olyan volt, mint egy kopár, bevetetlen szántóföld, melyből csak itt-ott emelkedett ki néhány egyszerű épület, egy-egy buldózer vagy valamilyen gép, aminek nehezen lehetett volna meghatározni a funkcióját.

Olyan tágas, félig-meddig kihalt táj emlékét idézte, mint a hegyek között váratlanul felbukkanó buddhista temetők. A függőleges zászlók, melyek a folyamatban lévő munkálatokról, illetve az azokat végző cégekről adtak tájékoztatást, vadul csapkodtak a szűnni nem akaró szélben.

Miközben Niidzsiitakaigan magasságában haladt, a táj természetes alakzataihoz igazodó, hol kiszélesedő, hol összeszűkülő úton, hirtelen kétségei támadtak. Mi van, ha a férfi a rádióban hazudott? Nem a hely létezését illetően, hiszen azt valóban megtalálta a térképen, telefon- és faxszámmal együtt, hanem azzal kapcsolatban, hogy ami a férfinál működött, nála is működni fog.

Egy telefonfülke egy kertben, egy telefon, ami nincs bekötve sehová, egy telefon, melyen keresztül bárki beszélni tud a halottaival. Valóban meg lehet így vigasztalódni? És egyébként is mit mondana az édesanyjának? Mit mondana a kislányának? Már a puszta gondolat is teljesen összezavarta.

A GPS egymásnak ellentmondó utasításokat adott. Már annyira közel járt a célhoz, hogy a gépi hang gazdája úgy döntött, felesleges tovább magyaráznia. Leparkolt, és leállította a motort.

És ha a Bell Gardiában olyan sokan vannak, hogy sorba kell állnia? Ki az, akinek nincs egy halottja, akivel szívesen beszélgetne? Ki az, akinek nincs valamilyen függőben lévő ügye a túlvilággal?

Jui maga elé képzelt egy irdatlan nagy kínai úszómedencét, tele testekkel, színes úszósapkákkal, hatalmasra fújt úszógumikkal. Mindenki be akar menni, de úszni senki se tud. A víz alul csupán ábránd.

Jui biztos volt benne, hogy nem fog beszélgetni azokkal az emberekkel, akik a kertben várakoznak.

Mint az iskolai mosdóban. Mikor végzel? Sok van még hátra?

Kotorászni kezdett az anyósülésen lévő nejlonszatyorban. Kicsomagolt egy onigirit, amit a csokoládéval és a dobozos kávéval együtt vásárolt indulás előtt Tokióban. Eszegetett, és megnézte magának a tájat.

A megye egyik névtelen szegletében járt: jelentéktelen épületek, kétszintes házak a szokásos, kék tetővel, terjedelmes kertek szerszámoskamrával, megművelt földek, néhány tyúkól. Jobbra a tenger meg egy sima tetejű domb, mely épp arrafelé hajlik. Háta mögött pedig a hajlíthatatlan hegy.

Ahogy elmerült a táj szemlélésében, ellazult. Itt nem volt se forgalom, se üzletek. Az aggodalom, hogy tömegek zsúfolódnának össze a fülke előtt, alaptalannak bizonyult.

A borús, esős órák után az ég végre fénnyel árasztotta el a földet. Jui észrevette, hogy az egyik kertben az eresz alatt datolyaszilva szárad. A visszapillantó tükörben meglátta, amint egy ember kijön a házból, és egy tűzoltólétrán felkapaszkodik egy sűrű lombú fára. Megmarkolja a metszőollót, és metszéshez készülődik.

Arra gondolt, megkérdezi tőle, merre van Szuzuki-szan háza, a Széltelefon, a Bell Gardia. De aztán mégis elbizonytalanodott, mert eszébe jutott, hogy akkor az ismeretlen férfi számára nyilvánvalóvá válik: gyászol valakit. Gyűlölte, hogy attól kezdve megváltozik az emberek viselkedése, gyűlölte a szánalmat, mely ideges nevetésre ingerelte, vagy mesterkélt viselkedést váltott ki belőle.

Aztán egy másik, őszes hajú ember haladt el az autó ablaka előtt, és Jui tudta, hogy a férfi olyan, mint ő. Túlélő.

Nem tudta volna pontosan elmagyarázni, miből gondolja. Volt az arca egyik szegletében valami komorság, ahogy Juinak is, ott, ahol nem is sejtette. Annak jele, hogy a túlélő lemondott minden érzelemről. Még a találkozások pillanatnyi öröméről is, nehogy aztán el kelljen viselnie mások fájdalmát.

A férfi sapkája hátracsúszott, egy széthajtogatott térképet tartott a kezében, amit egyszer csak a mellkasához szorított. Körülnézett, látszott, hogy keres valamit.

A következő években Jui alaposan megismerte. Megfigyelte a hátát, ahogy a Széltelefon fölé hajol, ahogy a fülére szorítja a kagylót, ahogy a testét felszabdalják a fülke falának üvegnégyzetei.

A férfi mindig magával hozott egy zacskót (szigorúan a kezében, nehogy összenyomja), amiben két banános-tejszínes eklerfánk volt. A felesége nagyon szerette. Később együtt ették meg, Jui és Fudzsita-szan a Bell Gardia padján.

Később a tengert is könnyebb szívvel nézte. Jui, annak ellenére, hogy a tragédia után elköltözött Tokióba, és távol tartotta magát a tengertől, másfél évvel később visszatért. Sokan mondják, hogy először utálták, aztán újra megszerették, azzal a gyötrő szeretettel, amit a gyilkossá vált gyermeke iránt érezhet az ember, akit mindenek ellenére sem képes eltaszítani magától.

– Bár az idő telik, annak emléke, akit szerettünk, nem öregszik. Csak mi öregszünk – mondogatta később gyakran a férfi, aki azon a napon megint kihajtogatta a térképet, és a szél összeborzolta a haját.

Amikor Jui kiszállt az autóból, úgy érezte, a levegő tele van sóval. Tisztában volt vele, hogy közel a tenger, de ez a meglepően erőteljes jelenlét elbizonytalanította. Gyorsan elfordította a kulcsot a zárban, hogy ne hezitáljon tovább.

Elindult a férfi felé, aki éppen akkor vágott át az úton, és meggyorsította lépteit, hogy felkapaszkodjon egy enyhe emelkedőn. Maga mögött hagyta a tengert, és fölfelé fordította a tekintetét.

Jui érezte a háta mögött a szelet, mintha az taszította volna előre. Olyan volt, mintha egy tenyér támaszkodott volna a hátának, s aprókat lökve rajta így segíti fölfelé a Kudzsirajamán, a Bálna-hegy oldalában.